Дона Карлайл
Циклонът „Любов“

Превод от английски: Николай Самарджиев, 1994

chitanka.info

Първа глава

Мег Форест отвори външната врата на малкия салон и студеният пронизващ вятър нахлу в помещението. Няколкото души, събрали се пред телевизора, измърмориха недоволно. Тя побърза да затвори, свали дебелия шал и отърси снега от ботушите си. Всяка сутрин, в продължение на две години, бе повтаряла това еднотипно действие.

Добре, че всичко свърши, помисли си Мег с облекчение, но после си даде сметка, че й предстои да се раздели с неща, които може би щяха да й липсват.

По предварителен замисъл в този малък салон трябваше да се помещава административният отдел на Карстънския изследователски център в Адинорак, щата Аляска. Но на практика не беше така. Всеки идваше тук, когато нямаше друга работа, а според Мег, това се случваше доста често. Мебелировката се състоеше от две изтърбушени канапета, няколко стола с протрита тапицерия и телевизор. Единственото нещо, което напомняше за делова администрация, бе бюрото до входната врата. Както обикновено, върху него се валяха няколко папки и дузина неотворени писма. Е, и големият термос, който винаги беше пълен с топло кафе.

Мег отиде и напълни чашата си.

— Здравейте, госпожо… госпожице Форест — поздрави Сейди, която тъкмо влизаше откъм лабораторията.

Нейната длъжност бе административен управител на центъра, но всъщност си беше обикновена секретарка.

Носеше пощата — явно самолетът беше пристигнал.

— Нима самолетът ми вече е тук? — погледна я въпросително Мег. — Къде е пилотът?

— В стаята за радиовръзка, при Джо — отвърна колебливо Сейди, докато Мег изпразваше чантата на бюрото. — Госпожице Форест, мисля, че…

— Добре. Кажи му, че ще бъда готова след около час. Имам да свърша още някои неща. — Мег взе писмата и започна да ги разпределя. — Всъщност, почакай. Аз ще говоря с него. Не знам точно колко ще се бавя.

— Хей, Сейди, има ли нещо за мен? — подвикна един от мъжете пред телевизора. И петимата бяха вперили очи в екрана и гледаха с неописуем интерес филм за митичното чудовище Годзила.

— Писмата се раздават в десет и половина — напомни им Сейди. — Нали знаете какъв е редът!

Мъжът се ухили и махна с ръка.

— Само попитах.

Мег го изгледа студено, но той продължи да се хили. Беше й дошло до гуша да гледа как повече от половината служители се изтягат пред телевизора още в десет часа сутринта. Днес това я раздразни още повече. Като че ли всички искаха за последен път да я вбесят. Но тя нямаше да им достави това удоволствие. Прибра писмата адресирани до нея и се обърна към секретарката:

— Сейди, като твой шеф, мога ли да ти задам един въпрос?

— Разбира се, госпожице Форест.

— Защо, след като получаваме пощата веднъж седмично, ти винаги закъсняваш по две седмици с отговорите?

Сейди я погледна смутено.

— Винаги раздавам писмата, още щом пристигнат. Много добре го знаете, госпожице Форест!

— Нямам предвид личните писма, а служебните. Това е делова кореспонденция, правиш ли разлика?

От гримасата на Сейди, Мег разбра, че е излишно да продължава по темата. Добре, че повече нямаше да работи с тези хора. Днес тя напускаше това затънтено място и с малко повече късмет, след две седмици щеше да лежи на плажа в Уейкики. Но дори и тази мисъл не я успокои. Сама не знаеше защо.

Мег Форест беше тридесет и две годишна и бе главен конструктор в Карстънския изследователски център.

Беше висока и стройна. Имаше овално лице, големи кафяви очи и красиво очертана уста. Предпочиташе къси прически по последна модна линия, но липсата на фризьор я бе принудила да прибира порасналата си коса в кок. Това обаче не я правеше по-малко привлекателна. Изглеждаше по-строга и сериозна и от пръв поглед си личеше, че тя е шефът.

От две години бе ръководител на енергийната изследователска станция и през цялото време бе обект на тайните желания на повечето си колеги — мъже. Но нито мястото, нито създалите се отношения й бяха приятни. Още от самото начало.

Дните се влачеха бавно и скучно.

Селището се състоеше от няколко бетонни постройки и имаше около седемдесет и пет обитатели. През зимата температурите тук достигаха минус тридесет градуса. Единствените нощни заведения бяха барът „Блу Джей“ и видеоклубът на Брауни. Най-изтънченото ястие беше сандвич с еленово месо и сирене. В цялото селище може би имаше не повече от двадесетина книги и по-голямата част от тях бяха на Мег.

Ето какво представляваше Адинорак.

Преди години мястото е било строено за военна база и хората, заселили се тук, го наричали Хел Анекс. В последствие базата била закрита, но селището оцеляло.

Когато в Карстън искали да изпробват финансирания от правителството проект за енергийна система, Адинорак се оказал идеалното за целта място.

По принцип, присъствието на автора на проекта не бе нужно за провеждане на изпитанията. Самата Мег Форест бе проектирала системата и знаеше, че ще действа безупречно. Беше изложила аргументите си пред един от директорите в Карстън, но бе попаднала на неподходящ човек, който, заради самонадеяността й, я „заточи“ да присъства през целия период на изпитания. Докато се инсталира системата, присъствието й наистина бе необходимо. Но това продължи само два-три месеца. После техниците и инженерите поеха нещата в свои ръце. Нейната работа се заключаваше единствено в това да издава заповеди, в които и досега никой не се вслушваше. Мег не бе свикнала да бездейства и се опита да създаде екип.

Първата ми грешка, помисли си тя.

Тези хора не можеха да бъдат сплотени. Бяха твърде различни.

Тя влезе в своя офис, също толкова неприветлив, колкото и останалата част от сградата. Остави чашата с кафето и писмата на бюрото. Изпитваше нещо средно между облекчение и неудовлетворение преди окончателното си заминаване.

Прокара замислено пръст по ръба на чашата. Беше от гладък бял порцелан, с изрисувано червено човече, над което с червени букви пишеше, „Летящ ас“. Неговата чаша… Едно малко парченце от ръба се беше отчупило, когато я бе хвърлила по него в разгара на някакъв спор. Дори не можеше да си спомни за какво се бяха скарали. Оттогава бяха изминали шест месеца, а тя все още пиеше от неговата чаша.

— Втората ми грешка — промърмори тя.

Той знаеше, че тя заминава днес. Не можеше да не знае. А дори не бе се обадил да й каже довиждане.

Опита се да прогони невеселите мисли от главата си, седна и се зае да преглежда писмата.

Нямаше нищо интересно.

Ангажиментът й относно проекта беше приключил преди една седмица, така че никакви служебни задължения не я задържаха тук. Имаше съобщение от баща й. Питаше в колко часа ще пристигне във Вашингтон, за да изпрати някой да я посрещне. Забеляза, че не пише „ще те посрещна“, а „някой да те посрещне“ и се ядоса. Естествено, генералът беше зает човек и не можеше да отдели от ценното си време, пък било то и заради дъщеря си, която не бе виждал от две години.

Мег хвърли повечето писма в кошчето за боклук, остави една част за Сейди да отговори, когато намери време, а писмото от баща си пъхна в чантата.

Опря лакти на бюрото и отпи от кафето, като хвърли разсеян поглед из стаята. След нейното заминаване тук едва ли нещо щеше да напомня за двегодишното й присъствие, но тя не можеше просто да стане и да си тръгне.

Отправи поглед към прозореца. Както винаги, венецианските щори бяха плътно спуснати. Тя ги надигна и надникна навън.

До болка позната гледка. Девствена белота. Само на места вятърът бе отвял снега и се чернееше почва. От другата страна на улицата се виждаше мъглявия силует на „Блу Джей“ и изоставената водна кула, извисяваща се над бара.

— Земята на среднощното слънце — прошепна Мег.

Можеше да изброи на пръсти колко пъти е видяла слънцето през тези две години.

Забеляза, че от изток се задават тъмни гъсти облаци. Сигурно пак щеше да вали. Нямаше време за губене. Полетът до Джуно беше четири часа и Мег не искаше да усложнява допълнително нещата. Трябваше да тръгва. Той нямаше да се обади.

Взе дамската си чанта и тръгна към стаята за радиовръзка, като междувременно се отби и си доля кафе. Няколко любопитни погледа я съпроводиха, но тя не им обърна внимание.

Отвори вратата на малката стая за радиовръзка и влезе.

— Аз съм готова — съобщи енергично тя. — Ако сте заредили самолета, можем да тръгваме.

Двамата мъже вътре бяха свели глави към радиостанцията. Джо беше окачил слушалките на врата си и говореше нещо на пилота, който бе приседнал на ръба на бюрото и се смееше нещо. Сякаш усетил присъствието й, смехът му секна и той бавно извърна глава.

— Ти… тук! — промълви Мег. — Трябваше да се досетя!

Да, тя наистина стоеше лице в лице с Ред Уърдингтън. Би го познала и в гръб, но просто не беше се вгледала в него. Бейзболната шапка върху кафявите му къдрици, избелелия червен пуловер с развален цип, начина, по който накланяше глава… Не, не можеше да го сбърка с друг. Но иначе лицето му с правилните си черти и ясния поглед бе най-обикновено. Може би само заради момчешката му усмивка жените така лудееха по него. Когато беше ядосан, стискаше челюсти, а скулите му изпъкваха. Но обикновено говореше меко, а движенията му бяха точни и сигурни. Не иначе защо, ала бе толкова трудно да устоиш на чара му.

Очите му алчно обходиха тялото й от глава до пети.

Тя едновременно мразеше и обожаваше този поглед.

Ред се усмихна и вдигна малката пластмасова чашка кафе.

— Госпожа Уърдингтън, да вярвам ли на очите си!

Мег го изгледа хладно и отвърна:

— Както винаги, остроумен.

— Какво друго ми остава, след като си ми задигнала и чашата — иронично подхвърли той и отпи от кафето.

Тя пристъпи колебливо, затвори вратата и хвърли суров поглед към Джо. Момчето бе на не повече от двадесет години. Абсолютен цар на електронната техника. Мег нямаше представа как е попаднал тук, на края на света. Знаеше само, че присъствието му в този момент, в тази стая беше излишно.

Джо обаче не се трогна много от ситуацията. Даде си вид, че не разбира какво става и с нищо не показа, че има намерение да ги остави сами. В крайна сметка Мег се примири. Нямаше намерение да казва на Ред нещо, което другите не биваше да чуват. Тя прекоси стаята и се спря пред седналия върху бюрото мъж. Сърцето й бе учестило ритъма си.

— Какво правиш тук?

— Падна ми се този маршрут — нехайно отвърна Ред.

— Странно, през последните шест месеца не ти се е случвало. — Пулсът й вече се бе поуспокоил.

Какво толкова му намирам — мъж като мъж, помисли си тя. Ред вдигна очи към нея и рече:

— Не можех да те оставя да заминеш, без да ти кажа довиждане, скъпа.

— О-о-о! — ядно възкликна Мег. — Едва ли има друг мъж, който би прелетял половината континент, за да придружи съпругата си до столицата, където да попълнят документите за развод.

Той се облегна назад и присви очи.

— Да, точно в този момент си мислех, че това е единственото нещо, заради което си струва да се прекоси половин континент.

Мег стисна устни.

Ред остави чашата на бюрото, изправи се и разтвори широко ръце.

— Хайде, Меган! Дай ми поне една целувка заради доброто старо време!

Тя стоеше като вкаменена. Лицето й пламтеше.

Искаше го. Искаше го с цялото си сърце, бе копняла за близостта му, но никога не бе си представяла така нещата. Устните му вече се приближаваха към нейните, когато тя опря ръка в гърдите му.

— Мразя да ме наричат Меган!

Наистина мразеше другите да я наричат така. Единствен той, изричайки цялото й име, не предизвикваше в нея гняв. Преди.

Ред се ухили вбесяващо. Джо бе сложил слушалки на ушите си, но личеше, че следи разговора.

— Беше забравил някои неща при мен — дойде тя на себе си. — Опаковала съм ги. Мислех да ти ги изпратя по пощата. Отвън са при моя багаж.

— Не обичам да нося тежки чанти — заяви Ред и отново взе чашата с кафе. — Между другото, на кого ще оставиш колата си?

Този въпрос я възмути. Би изтърпяла заяжданията му, обидите му, но фалшива загриженост… Никога! Стори й се толкова далечен и чужд, като че ли се срещаха за първи път. Във всичко прозираше досада, сякаш никога не бяха изпитвали чувства един към друг. А може би наистина беше така.

Мег мъчително преглътна.

— Дансър ще се опита да я продаде.

— Аз пък ще се опитам да ти я отнема.

— Не се и надявай на сделка!

— По дяволите, та нали и за мен трябва да остане нещо след развода!

— Като награда за предаността ти, може би?

— Слушай, Мег, аз наистина ти бях предан…

— Ти явно не разбираш значението на тази дума!

— Естествено, ти си тази, на която винаги всичко е ясно!

— Поне се опитах да бъда добра съпруга.

— О, ето кой не разбира значенията на думите! Имаш ли тълковен речник в багажа си? Май ще трябва доста да се потрудиш, за да попълниш пропуските си!

— Е, след като вече няма да прахосвам живота си с теб, сигурно ще имам много време за това.

— Да прахосваш живота си? Това ми хареса. Та ти никога не си живяла по-смислено.

— Но разбира се! Това беше мечтата ми! Да живея на северния полюс със съпруг, чието единствено занимание е да гледа боксови мачове — разбира се, когато намери време да се прибере вкъщи. И това ако не е романтика…

— Вече преминаваме към открити обиди, така ли?

Мег наистина се бе разгорещила. Ръцете й ожесточено стискаха чашата за кафе и едва не я строшиха. Ред, напротив, дори не бе ядосан. Само очите му от време на време просветваха, иначе говореше съвсем спокойно. Това я вбеси още повече. Винаги бе излизал победител в споровете.

Тя тресна чашата на масата и просъска:

— Ти си една безхарактерен тип, Ред!

— Безхарактерен тип? — Той вдигна учудено вежди и театрално завъртя очи към тавана. Явно изпитваше перверзно удоволствие да я изкарва от кожата. — Измисли нещо друго! Ха, безхарактерен тип!

— Точно това си!

Ред се изсмя пренебрежително и ако чашата беше в ръцете й, за втори път би я запратила по него.

Джо си седеше невъзмутимо и следеше сцената с интерес.

— Чу всичко, нали, Джо? Сега се свържи с Джуно и им съобщи за нашия полет. Аз изчезвам оттук.

Момчето обърна глава към Ред, който разтърка буза и заговорнически му намигна.

— Нали полетът… — млъкна Джо.

Мег го стрелна с поглед.

— Не започвай с глупавите си игрички, Ред Уърдингтън! Знаеш, че бих предпочела да прекарам две седмици в клетка с разярен лъв, отколкото четири часа с теб в самолета, но, уви, нямам друг избор. Много добре си знаел кого ще возиш, когато си идвал насам, така че не ме изнервяй излишно. Вземай си палтото и тръгвай.

Тя се обърна и се насочи към вратата. В момента обаче, в който хвана дръжката, чу Ред да казва:

— Скъпа, аз съм не по-малко нетърпелив да се насладя на компанията ти, повярвай ми. Но мисля, че има един проблем…

Мег се извърна бавно. Всеки мускул от тялото й бе напрегнат. Беше й ясно, че ще чуе нещо ужасно.

Той обаче я гледаше така непукистки, че тя едва се сдържа да не се нахвърли и да го стисне за гърлото.

— От север се задава буря. Получихме съобщение от Джуно. Както изглежда, ще се наложи да останем тук още известно време.

Втора глава

Мег не можеше да повярва, че преди час се бе натъжила при мисълта, че напуска това място. Беше търсила начин да отложи заминаването си с надеждата, че Ред ще се обади. Ред не се беше обадил, а направо бе дошъл и сега тя знаеше, че не би издържала тук нито минутка повече. Той не трябваше да постъпва така с нея…

Полудявам, мислеше си отчаяно тя. Близо до него напълно полудявам!

Върна се до бюрото на Джо и откъсна горната страница от бележника му. В този бележник момчето записваше метеорологичните прогнози. Очите й заиграха по редовете. „Циклон… Ниско налягане… Ветрове четиридесет възела… Силни снеговалежи…“

Тя погледна първо Ред, после Джо.

— Нарочно ли сте написали това?

— Един момент, госпожо Уърдингтън… — запротестира момчето.

— Форест! — отсече Мег. — Името ми е Форест.

— Не бързай толкова — напомни й меко Ред.

Мег опря ръце на стола и се вгледа в радарния екран. Мъжете наистина бяха прави. Виждаше се голямо светло петно, което показваше, че приближава силен циклон, придружен със снеговалежи. Тя се обърна към Ред:

— Добре де, какъв е проблемът? Циклонът ще се придвижи дотук след повече от два часа. А ти си летял и в по-лошо време. Всички знаят, че ти се носи славата на първокласен летец. Не се опитвай да ме разиграваш. А сега по-добре ставай и започвай проверка на уредите. Аз ще донеса багажа.

Тя тръгна да излиза, но Ред отсече:

— Няма да стане!

Мег се извърна, подпря гръб на вратата и се втренчи в него. Той се бе отпуснал на стола, изпънал удобно крака, с килната настрани шапка, с блуждаещ лениво поглед. Може би това бе един от най-гадните му навици — да се настанява удобно, без значение каква е ситуацията.

— Нарочно го правиш, нали?

— Точно така. Тази сутрин, като се събудих, и първата ми мисъл бе как да почерня живота на скъпата ми Мег. И накрая реших. Правя магия, предизвиквам силна буря и осуетявам полета й. Гениално, нали?

Тя пристъпи крачка напред. Изразът на лицето й издаваше едва сдържана ярост.

— Много добре знаеш какво имам предвид! Вместо да стоиш и да спориш с мен, можеше да се опиташ да изпревариш бурята. И съм сигурна, че го правиш нарочно, защото се нуждая от този полет.

В отговор, Ред само се подсмихна. Мег се приближи до Джо и попита:

— С колко време ще се отложи полетът? И изобщо, кога ще премине тази проклета буря?

Момчето превключи няколко копчета на радара, прелисти дневника пред себе си и съобщи:

— Вече се е разразила в някои райони, дори има нанесени доста щети. Съобщиха, че ще стане и по-лошо, когато достигне тундрата. Най-вероятно ще затворят летището във Феърбанкс. Няма да се учудя, ако и в Джуно направят същото. Но да се надяваме, че след два-три дни циклонът ще премине.

Мег хвърли студен поглед на Ред.

— На всичко отгоре счупих ключа от апартамента си. Сега дори няма къде да спя.

— Нали в офиса ти има диван. Вярно, ще бъде тясно за двама ни, но какво толкова. Справяли сме се и в по-тежки ситуации.

— Знаеш ли, Ред, много си гаден!

— Моля те, Меган, обиждаш ме…

Той се изправи и се насочи към вратата на общия салон, но тя го сграбчи за ръката и го спря.

— Нека ти кажа нещо, летецо! При вас също си има правила, които трябва да се спазват. А ти доста често отиваш твърде далеч. Вече имаш не едно провинение, така че някой ден, като нищо можеш да се разделиш със самолетите!

Ред я удостои с ироничен поглед, но не се опита да освободи ръката си.

— Много те обичам, когато си ядосана.

— Това, че можеш да летиш, не значи, че си бог. Освен това, не си мисли, че там горе си недостижим и ти е позволено всичко…

— Винаги съм знаел, че има само един начин да ти бъде затворена устата.

След тези думи, Ред хвана главата й и впи устни в нейните. Ноктите й се забиха в ръцете му, но съвсем за кратко. Защото силите я напуснаха и гореща вълна премина през цялото й тяло. Дори в този момент Ред имаше пълна власт над нея. Мег си даде сметка колко много й бе липсвал. Беше мислила за него, беше го желала, но едва сега осъзна какво можеше да й даде той. Осъзна колко много зависеше от него.

Ред отпусна ръце и тя положи големи усилия да се овладее, защото топлината продължаваше да изгаря лицето й, а главата й бе замаяна. Усещаше ехидната усмивка на Джо, който сигурно се възхищаваше от решителността на своя приятел спрямо жените.

Още усещаше дъха на Ред върху лицето си. В нея се надигна гняв. Отново я бе накарал да го желае. Идваше й да го удари през лицето, но знаеше колко неловко щеше да се почувства после и това я възпря. Само го погледна в очите и каза тихо, но ясно:

— Интересно! Мислех, че поне си се научил да се целуваш!

Тя видя как затрепери едно мускулче на челюстта му и остана доволна от отговора. Завъртя се бързо на пети и се стрелна през вратата, захлопвайки я силно след себе си.

Ред я проследи с поглед. Нямаше смисъл да я гони. Много пъти й бе казвал, че устремът й приляга по-скоро на военен командир, но именно темпераментните й реакции му бяха липсвали най-много.

— Ужасна жена — промърмори лицемерно той. Образът й бе обсебил съзнанието му, сякаш още стоеше пред него. Възхищаваше се от бързината на мисълта й, от способността й да казва всичко на място и да сразява с думи противника си. Спомни си как се обличаше преди лягане — с една негова стара фланела и с вълнени чорапи; как четеше в леглото с големи очила на носа и коса, разпиляна върху възглавницата…

Имаше чувството, че ако завърти глава, ще я види седнала на бюрото и ще чуе ясния й глас. Липсваше му всичко, свързано с нея — споровете, начинът, по който се любеха…

Той се обърна, сграбчи наполовина пълната с кафе чаша, но не съобрази, че е за еднократно ползване. Чашката изпука и кафето потече по ръцете и по ризата му.

— Все пак можеше да излетиш — изкоментира Джо.

Ред му хвърли бърз въпросителен поглед и започна да попива кафето с някаква салфетка.

— Можеше да избегнеш бурята — доизясни се момчето. — И друг път си го правил.

— Можех! — констатира Ред и хвърли напоената салфетка в кошчето. — Но този път не бих рискувал самолета си заради тази вещица!

Джо кимна, сякаш приемаше всичко. Ред нарочно не му каза истинската причина, защото момчето едва ли би направило разликата. Ако трябваше да кара за Джуно някакъв товар — било то пощенска пратка, електроника или дори контрабандна стока — Ред изобщо не би се поколебал. Ако трябваше да закара там доктор със спасително лекарство в чантата, би тръгнал още на момента. Но с Мег беше друго. Той дори не искаше да си помисли, че може да изложи живота й на опасност.

Робърт „Ред“ Уърдингтън беше всеизвестен в пограничните райони на Аляска. Беше си създал репутация на един от най-дръзките пилоти, защото приемаше опасността за забавление. Бе приземявал самолета си на места, където трудно можеше да кацне хеликоптер. Минавал бе толкова близо до заснежени върхове, че бе загребвал сняг с крилото. Летял бе в абсолютно тъмни нощи, с повредено контролно табло, ръководейки се единствено от радиостанцията. И във всичките тези случаи се бе наслаждавал на мига. Обичаше предизвикателствата и моментите на страх, когато сърцето спира, гърлото пресъхва, адреналинът се покачва и най-вече мига, когато превъзмогваш този страх и преодоляваш опасността. Някои казваха, че сам си търси белята и може би бяха прави. Никога не бягаше от трудностите — дори напротив, излагаше се на всевъзможни рискове. Използваше ги като тест за самообладание, воля и рефлекси. Имаше си теория — да играеш на сигурно, значи да си с единия крак в гроба.

Но след като в живота му се появи Мег, нещата започнаха да се променят. В началото по-бавно и неусетно, а после — тревожно бързо. Само един пилот можеше да разбере какво значеше за Ред самолетът. Така бе свикнал със звука на двигателя, със светлинките по таблото и дори с тежестта му, сякаш машината бе част от собственото му тяло. Във въздуха самолетът беше единственият му приятел. Постепенно Мег започна да се намесва в това приятелство и да измества машината. Дори и във въздуха тя беше в мислите му и той не можеше вече да разчита на безупречните си рефлекси. Постепенно тръпката също изчезна. Вече не се палеше толкова лесно от предизвикателства. В това се заключаваше комплексът от причини за нежеланието му да предприеме този полет. Джо едва ли би ги разбрал. А най-лошото бе, че и Мег не подозираше колко сложно стоят нещата за него.

Все още намръщен, Ред огледа бюрото. На единия ъгъл стоеше неговата-нейна чаша. Протегна ръка и я взе. Беше още топла. После, малко успокоен, той седна на стола и отпи от кафето. Силно кафе, точно както го обичаше. За пореден път се учуди, че по чашата няма и следа от червило. Това бе един от навиците й, които много уважаваше.

Джо надраска в дневника някакво съобщение от радиостанцията и махна слушалките. Завъртя стола си към Ред и го погледна любопитно:

— Ред, мога ли да ти задам един въпрос?

Ред повдигна глава стреснат. Почти бе забравил за Джо, но се зарадва, че го извади от унеса, защото точно в този момент мислеше как да отиде при Мег и да се опита да й обясни всичко.

— Да, разбира се.

— Защо се ожени за нея?

Устните на Ред се разтегнаха в скептична усмивка.

— Ако всеки път, когато си задавах този въпрос, спестявах по една монета… — Той сведе очи към чашата, като че ли трябваше да прочете отговора на дъното. После продължи: — Тя е най-красивата жена, която съм срещал. Най-спонтанната. Най-сексапилната… — Усмивката му се стопи, защото имаше и друго, но му беше трудно да говори. Защото възможността да бъде с нея му даваше такава сила, че борбата и с най-тежката буря на три хиляди метра височина би му се сторила като забавление в лунапарк. Защото тя беше стихия, от която той черпеше вдъхновението си. Би я усетил да влиза в стаята, дори и с вързани очи. Въздухът се наелектризираше, кръвта му започваше да препуска, сърцето му да бие до пръсване. Нима можеше да не се ожени за нея?!

Той погледна Джо, който още чакаше да довърши отговора си. Ред се усмихна.

— Готвеше много добре — добави той с насмешка. — Ожених се за нея, защото готвеше изключително вкусно, импровизираше.

Джо разбра, кимна одобрително, обърна се към радиостанцията и отново сложи слушалките на ушите си, готов да приеме следващото съобщение.

След като Мег излезе от стаята за радиовръзка, изражението на лицето й бе толкова гневно, че никой от присъстващите в общия салон не посмя да срещне погледа й. Без съмнение, всички бяха чули пререканията между нея и Ред. Нямаше да се учуди, ако се бяха обзаложили кой първи ще излезе с окървавена глава. Тя ги удостои с презрителен поглед и заяви:

— Скоро ще има буря. Джили, провери горивото! Шарк, ти и Луис направете опис на резервите! Останалите да осигурят района и не забравяйте хангара! Хайде, размърдайте се!

— Да, госпожо — провлече Джили и хвърли последен поглед към чудовището Годзила, преди да изключи телевизора. Мег изчака всички да се изправят, защото ако излезеше, едва ли някой изобщо би се помръднал. Бури като тази бяха нещо обичайно тук, а те имаха повече от час да се приготвят. Но тя даваше заповед и изискваше подчинение.

— Май че ще поостанете още малко тук — изкоментира Луис, минавайки покрай нея.

Той се ухили и побутна с лакът приятеля си, след което и двамата се засмяха. Мег не виждаше какво смешно има във всичко това, но тя по принцип трудно схващаше грубоватия мъжки хумор.

Покрай другите не бе забелязала, че Дансър също беше в стаята, разположила се удобно на един стол. Щом я видя, тя веднага се изправи.

— Здравей, Мег. Дойдох да взема колата ти.

Дансър беше дългокрака млада жена с атлетично телосложение. Облечена бе с дебел чорапогащник, стегната кожена пола и риза, осеяна с изкуствени диаманти. Косата й бе изрусена, но в дъното се виждаха тъмните й корени. С неизменната си дъвка. Понякога помагаше в бара „Блу Джей“ и така преживяваше. През останалото време се отдаваше на живот. Носеше й се славата на „достъпна жена“, но това не я вълнуваше особено. В този град три четвърти от населението бяха мъже и тя наистина прекарваше чудесно времето си. Мег харесваше непосредствеността й и понякога се плашеше от това. Но в този момент не й бе до разговори с Дансър и тя кратко отговори:

— Колата е паркирана отзад.

После блъсна люлеещата се врата и излезе в коридора. Дансър я настигна и закрачи редом с нея.

— Ще се позадържиш още малко тук, значи. Лоша работа.

— Ти ли го казваш?

— Милият ти съпруг ще ти прави компания. Колко приятно!

— Да. Като в клетка на лъв.

Дансър се закиска.

— Луда си по него, нали?

Мег не отговори. Бръкна в джоба си и затърси ключа от голямата метална врата в края на коридора. Флуоресцентното осветление се задейства веднага, щом вратата се отвори и Мег заслиза по металните стълби към подземната апаратна зала. Тихото бръмчене на прецизните уреди и меката светлина създаваха странен уют.

— Охо! — проехтя гласът на Дансър. — Това да не е свърталище на призраци? Мога ли да вляза?

Мег се приближи до едно от контролните табла. Стъпките й отекваха по гладкия циментов под.

— Влизай, не е свръхсекретен обект. Даже се чудя как някой от твоите ухажори не те е водил вече тук!

— Да, наистина. Все пак, какво точно става тук?

Мег не можа да сдържи усмивката си и погледна стената, в която бяха вградени безброй машини, уреди, табла и екрани, които й намигаха заговорнически с разноцветните си лампички очи и цъкаха ли цъкаха. Всичко беше на мястото си. Техниката функционираше безупречно. Чудесен синхрон, никакви отклонения. На Дансър техническият интериор й се струваше странен и непонятен, но за Мег бе повод за гордост.

— Този генератор произвежда електроенергия за целия град. Освен това, не работи на пълна мощност. Иначе може да захранва град, десет пъти по-голям от този.

— Значи с това се занимавате вие тук — погледна я Дансър впечатлена. — И всичко ли си проектирала ти?

— Не, не изцяло. Този проект са започнали да го разработват десет години преди мен. — Мег отправи поглед към мониторите и сне някои данни. След бурята тя щеше да сравни резултатите и да отчете какво е енергийното потребление на градчето при екстремни условия.

— Ето това — продължи — съм проектирала аз.

Ръката й лежеше върху метална кутия, широка около деветдесет и дълга шестдесет сантиметра, от която излизаха проводници и я свързваха с останалите апарати.

— И какво е то? — заинтересува се Дансър.

— Нещо като слънчева батерия.

— Като тези, които слагат в калкулаторите?

— Да, но по-различна. Това устройство улавя слънчевите лъчи и при облачно време, което е голямо предимство. Освен това е много по-мощно и ефективно от обикновен генератор. Без него останалите апарати не могат да функционират. В момента замислям една модификация, която да може да се инсталира по домовете. Естествено, с много по-малки размери, но тогава нито едно семейство не би имало енергийни проблеми. Предполагам се досещаш, слънчевата енергия е изключително евтина.

Дансър се усмихна. Беше ясно, че тази тема не я вълнува особено.

— Занимаваш се с доста странни неща, отредени за мъже.

Мег се подразни от тази констатация. Изследванията и проектите й бяха от изключителна важност за цялото човечество, но много малко хора оценяваха приноса й.

— И защо не сложите такива чудеса във всяка къща?

— Защото на този етап самото устройство е изключително скъпо. Едва ли някой би могъл да си го позволи. Сигурно и по стратегически причини. Затова в Карстън не публикуват нищо за ефекта на проекта, докато някой не измисли по-евтина технология. А този някой едва ли ще съм аз — завърши тя с нотка на съжаление.

— Уволняват ли те? — попита съчувствено Дансър.

Мег я погледна изненадано.

— Откъде ти хрумна?

— Ами… Някои предполагаха, че щом заминаваш…

— Като благодарност за усилията ми всички решихте да злобеете, така ли? — Можеше да си представи откъде е тръгнал този слух и колко бързо се е разпространил, но се учуди, че не бе достигнал до нея по-рано. — Не, не са ме уволнили. Договорът ми беше за две години и вече приключи. Не желая да го подновявам.

— А какво ще стане с… Как нарече тази машинария? — Дансър посочи генератора.

— Остава тук.

— Мислех, че ще продължиш да работиш по него.

— Не. Предполагам, че на моето място ще дойде друг, който ще продължи да усъвършенства системата.

— Все пак не ми изглеждаш като човек, който напуска доброволно бойното поле — изкоментира проницателно Дансър.

Мег се намръщи.

— Виж какво, мразя това място. Винаги съм го мразила. Мразя студа, мразя хората, както и те ме мразят. Затова толкова се радвам, че се махам оттук.

— Не всички те мразят — поправи я Дансър. — Аз даже те харесвам понякога. Дори през повечето време, но знаеш, че не съм много претенциозна към хората.

Хуморът й беше язвителен и Мег скептично се усмихна:

— Известно е, че ти си по-особен случай.

Дансър седна на една метална маса и изпъна дългите си крака.

— Мисля, че истинската причина да се махнеш е там горе, в стаята за радиовръзка.

— Да, особено като отказва да си върши работата и ми усложнява живота.

— Тогава защо се омъжи за него?

— От глупост, временно умопомрачение, може би. Не мога да си го обясня иначе. Да се омъжиш за човек, когото познаваш едва от шест седмици и за когото осем месеца съвместен живот са ти предостатъчни да разбереш, че е смахнат маниак.

— Ако питаш мен, и двамата сте маниаци — каза прямо Дансър, докато проверяваше състоянието на маникюра си. — Никога не съм срещала двама души, които да си подхождат толкова малко. Като куче и котка сте…

— Не зная… — рече замислено Мег. — Всичко се случи толкова неочаквано… Сякаш бях попаднала в някакъв водовъртеж. Все едно, че си в центъра на циклон и няма отърваване.

Тя вдигна глава и погледна своята слушателка. Олекваше й като говореше за тези неща. Точно затова харесваше Дансър. Тя бе единствената, която можеше да я изслуша и да я разбере, въпреки че в момента трудно можеше да изрази чувствата си с думи.

— Никога не съм си и помисляла, че ще се омъжа — продължи Мег. — Знам, че за повечето жени това е цел, но при мен не беше така. Изобщо не исках да се омъжвам. Казвах си, че трябва да срещна мъж, много по-силен и по-красив от мен и чак тогава да се замисля. Така се чувствах по-спокойна и по-сигурна. Но срещнах Ред…

— И сама се хвана в капана!

— Той наистина беше нещо различно. Беше единственият мъж, освен баща ми, който не се страхуваше да ми противостои. Освен това беше страшно сексапилен…

— Разкажи ми повече за това.

Мег я стрелна с поглед, пропит с ревност.

— Чакай, чакай, да не си помислиш, че съм спала с него — оправда се Дансър. — Не съм, кълна се! Не, че не искам. Той изобщо не се интересуваше от мен. Опитвала съм се да привлека вниманието му, преди ти да се появиш, но това бе всичко. Даже си спомням, че останах шокирана, когато разбрах, че ще се жени. Не от завист или обида. Просто не можех да си го представя като съпруг.

— Не ти и трябва, повярвай ми.

— Защо, аз си мислех, че е луд по теб.

— Така ли? — учуди се Мег, но после се засрами, че се беше хванала за думите й като удавник за сламка.

— Да. Мислех си и други неща. Например, най-голямата ти грешка е, че си се омъжила. По-добре би било да спите заедно от време на време, без да се обвързвате. Освен това Ред не трябваше да изчезва за цели шест месеца, след като се разделихте, а и ти пък не трябваше да си тръгваш сега. Тотално обърквате всичко. Ако се бяхте посъветвали с мен, щях да ви спестя куп неприятности.

— Ще го имам предвид занапред — засмя се Мег. — Нещо друго да кажеш?

Дансър скочи от масата и изтупа праха от дланите си.

— Мисля си, че и за двама ви не всичко е свършило. Мисля си още, че с тази буря извади голям късмет и ако не се възползваш, ще съжаляваш цял живот.

Мег се ококори насреща й.

— Да се възползвам?! Какво, по дяволите, имаш предвид?

Дансър завъртя очи с нетърпение и досада.

— О, Боже! По-зле си, отколкото мислех. Хайде да отидем някъде другаде, че в това проклето подземие ме побиват тръпки.

Тя тръгна към вратата и Мег я последва.

— Дансър, имам чувството, че с теб говорим за съвсем различни неща. Първо ми казваш, че двамата с Ред изобщо не си подхождаме, че сме направили грешка като сме се оженили, а сега искаш да се помиря с него. Да не си полудяла?

Дансър я удостои с още един пренебрежителен поглед.

— Никой не ти казва да се помиряваш, глупачке, а да правиш любов с него! Това е единственият начин да разбиеш мъжете. Майка ти не те ли е учила на тези работи?

За момент Мег бе зашеметена и забави крачка, вперила поглед в Дансър. Страните й станаха огненочервени — не от срам, а от нещо като вина, която човек чувства, след като бъде разкрита съкровена за него тайна. От момента, в който Ред я бе целунал и дори отпреди това, тя си мислеше абсолютно същото. Но допуснеше ли това да се случи — сбогом разум! Може би се нуждаеше от психоаналитик. Беше прекарала шест кошмарни месеца, стараейки се да забрави Ред, а в този момент се колебаеше дали да не започне всичко от начало. Не, това си беше чиста лудост!

— Предпочитам да легна с крещящ космат орангутан, пълен с бълхи, но не и с него — промърмори Мег, като настигна събеседницата си, която едва ли се досещаше за терзанията й.

— Както искаш. Но ще съжаляваш! — заключи Дансър и отвори желязната врата. — Да взимам ли колата ти сега или да я оставя, докато си тук?

— По-добре да остане — отговори Мег разсеяно. — Тъкмо ще си оставя багажа в нея.

— Защо?

— Ами счупих ключа от апартамента и няма къде да се прибера.

— Много лошо. Къде ще спиш?

Мег заключи вратата и се усмихна:

— Благодаря ти за загрижеността. Ще спя на дивана в офиса. Така ще мога да тръгна веднага, щом бурята отмине.

— Добре. Но се вслушай в съвета ми. Недей да прекарваш нощта сама. Кой знае дали някога пак ще ти се удаде такъв случай!

Трета глава

Следващия час Мег прекара в своя офис, като се постара да подреди обърканите си мисли. Плановете й се променяха. Другият полет от Джуно за Вашингтон беше чак след три дни. Ядосана беше на Ред, на бурята и на всичко, което бе осуетило заминаването й. Разбира се, Ред нямаше никаква вина. Дори да я беше закарал до Джуно, едва ли би продължила за Вашингтон. Имаше голяма вероятност и там летището да е затворено. Не искаше обаче да го оправдава. Мег беше абсолютно стриктна. Винаги обмисляше предварително действията си и не допускаше намеренията й да бъдат осуетявани. А Ред притежаваше изключителната способност да прави нейните планове на пух и прах.

След като ядът й попремина, тя реши да се обади на баща си във Вашингтон и да го уведоми за своето закъснение. Знаеше, че е почти изключено да се свърже с него по телефона, защото в Адинорак телефоните бяха в плачевно състояние. По-лесно беше по радиостанцията, но в стаята за радиовръзка не й се връщаше за нищо на света. Реши да използва телеграфа. След дълги усилия изпрати съобщение на баща си. Дори успя да се свърже с управлението в Карстън и да съобщи, че се налага да закъснее. После се разположи удобно на стола и огледа мрачния неприветлив офис. Предстоеше й да прекара още една нощ на твърдото канапе и да слуша воя на ледения вятър. Още една самотна нощ…

Помъчи се да разсее мислите си. Беше изпадала и в по-тежки ситуации — та нали от две години живееше по този начин. Нямаше да започне да хленчи, че е закъсняла или че ще спи на канапе, вместо в легло. Друго я притесняваше. Знаеше, че Ред е наблизо, а тя не трябваше да го вижда през следващите ден-два или повече…

Въпреки изолацията, студът проникваше в помещението. Мег зъзнеше. Натисна бутона на телефона за вътрешни съобщения.

— Сейди?

Никакъв отговор.

Опита отново, после още няколко пъти.

— Сейди, къде си?

От другата страна се чу глас.

— Госпожица Форест?

— Най-после! — въздъхна облекчено Мег, като разтърка измръзналите си ръце. — Кажи на Луис или на Рийс да отидат до моята кола и да ми донесат багажа. Отключена е.

— Да, но тях ги няма.

— Къде са?

— Мисля, че са в „Блу Джей“.

— Какво правят там, по дяволите?

Мег отново потръпна. В стаята наистина беше нетърпимо студено.

— Не знам, но…

— Сейди, защо е толкова студено в офиса?

— Ами, не знам, госпожице Форест.

— Къде е Джили?

— Ето ме тук, мадам — провлече мъжки глас.

— Джили, офисът ми е като хладилник. Кога най-сетне ще престанете да си гледате работата през пръсти?

— Следваме заповедите ви, мадам. Нали сте обявили аварийна готовност? Изключили сме отоплението във всички ненужни сектори.

— Каква аварийна готовност? Кой ви каза?

— Как кой — Ред!

Мег не можа да повярва на ушите си. Скочи и за миг се появи в общия салон, преди Джили да беше свършил. Очите й искряха, лицето й пламтеше и гневно стискаше юмруци.

Като я видя, Сейди се наведе над бюрото и започна да пише нещо. Дори Джили, деветдесеткилограмовия бивш матрос, плахо отстъпи крачка назад.

— Кой дава право на Ред Уърдингтън да обявява аварийна готовност от мое име?

— Националната метеорологична служба, може би — отговори посъвзелият се Джили и й подаде някаква хартия.

Мег грабна листа и бързо зачете. Беше толкова ядосана, че буквите й се размазваха. Циклонът се бе разразил с пълна сила. От националната метеорологична служба съветваха за аварийна готовност първа степен. Критичният момент щеше да настъпи след около час. Ред бе постъпил правилно и това я подразни още повече.

— Защо не ми предадохте съобщението първо на мен? — попита застрашително Мег.

— Госпожо Уърдингтън — отвърна засегнат Джили, — нали напуснахте? Ред и Джо бяха в стаята за радиовръзка и приеха съобщението.

— Къде е той?

— Джо ли?

— Ред — изръмжа тя.

Джили повдигна рамене.

— Говореше, че ще ходи в „Блу Джей“

Мег напъха листа в джоба, грабна си шапката, навлече палтото и изскочи навън. Беше толкова студено, че дъхът й секна. Опита се да увие шала около врата си и няколко снежинки влязоха в яката й. Вятърът беше толкова силен, че едва не я събори на земята. Някой бе опънал моряшко въже от административния комплекс до бара „Блу Джей“. Това също влизаше в аварийния план. В случай на продължителна буря, барът беше единственото място, откъдето можеха да се снабдят с вода и храна. Ако нямаше въже, човек много лесно би могъл да се залута във виелицата, въпреки че разстоянието беше съвсем късо. Мег се хвана за него и закрачи напред, борейки се с вятъра. Все пак остана доволна, че подчинените й засега се справяха. После се сети, че причината най-вероятно е, че там, освен храна се продаваше и алкохол.

Влезе в преддверието на „Блу Джей“ и разтърка измръзналите си пръсти. Отвътре долиташе кънтри парче и смях. Тя съблече палтото си, закачи го на някаква кука и отвори масивната врата. В помещението беше много задимено и миришеше на манджи. В песента се разказваше за каубой, който бе наранил чувствата на любимата си. Всички се бяха събрали около билярдна маса и надигаха халби с бира. И Ред беше сред тях.

Мег остана до вратата, кръстосала ръце. Минаха около тридесет секунди, преди да я забележат. Тогава някой подхвана песничката „Динг-донг, вещицата е мъртва…“ от „Магьосникът от Оз“ и в следващия момент всички подеха песента в хор. Тя ги изчака да свършат и каза студено:

— Нямам настроение за концерт, господа. Ще ми каже ли някой, защо трябва да търся подчинените си в бара при първа степен на аварийна готовност?

Луис подготви щеката си за удар.

— Ние вече не сме ви подчинени — отбеляза той. — Освен това е време за обяд.

Мег погледна часовника си.

— Сега е точно единадесет и четиридесет и пет. Доколкото си спомням, обедната почивка започва от дванадесет.

— Осма топка в централния джоб — съобщи Ред и отправи следващия удар.

С две крачки Мег се приближи до масата и хвана топката, преди да е влязла в джоба. Играчите запротестираха шумно, но тя не им обърна внимание. Изправи се срещу Ред с разкривено от гняв лице.

— На теб кой ти даде право да обявяваш аварийна готовност без мое разрешение?

Ред бавно се изпъна и застана мирно:

— Моля те, скъпа! Недей пред децата!

— Знаел си, че ще спрат отоплението първо в моя офис и затова си го направил, нали?

— Хей, аз не съм този, който измисля правилата.

— Обзалагам се, че ти си обявил и обедната почивка.

— Всеки има нужда да си почива от време на време, скъпа. А сега, остави топката на масата, защото задържаш играта.

Мег стисна здраво топката и очите й заиграха в търсене на цел, по която да я запрати. Ред, разбрал намеренията й, тръпнеше в очакване. Със завидно самообладание Мег удостои всички с хладен поглед и заяви:

— Виждам, че ви е много забавно. Искам да ви кажа, че след около час влизаме в аварийна готовност втора степен. Всеки, който не е на мястото си, ще бъде уволнен. Ако трябва, ще донеса заповедите от Вашингтон лично.

После тласна топката напред с такава сила, че едва не събори масата и тръгна към барплота. Едва седнала на високото столче и пред нея вече стоеше чаша бърбън.

Моди — собственичката на бара, беше едра жена с широко лице, тъмна коса и черни очи. Възрастта й трудно можеше да бъде определена. Казваха, че като млада е била красива, но от красотата й не бе останала и следа. На кръста си бе запасала калъф с голям нож, а под бара винаги държеше ловджийска пушка с къса цев. И двете й оръжия, слава Богу, досега не бяха влизали в употреба. В „Блу Джей“ рядко ставаха скандали.

Мег отпи сериозна глътка от бърбъна и премигна. Беше малко рано за алкохол, но на това място времето нямаше значение.

— Банда безотговорни пияници! — просъска тя. — Ако няма кой да ги надзирава, по цял ден ще бездействат. Според теб как може да се оправи човек с подобни негодници?

Моди, която съвсем не беше от мълчаливите, понечи да отвърне, но в този момент се появи Ред и отговори вместо нея.

— Те просто не те одобряват.

Мег го стрелна с поглед и отново отпи от бърбъна.

— Благодаря за информацията.

Ред плъзна празната си чаша и само след миг Моди изгони въздуха от нея.

— Имаш много свестни работници, Меган — продължи той. — Проблемът ти е, че постоянно ги надзираваш.

— Според теб това ли им е работата сега? — посочи тя билярдната маса.

— Виж какво, Мег. Задава се буря. Никой не би трябвало да обвинява тези мъже, дори ако си отидат вкъщи, при семействата си. Ти изобщо не би могла да ги спреш. Но те няма да го направят. Ще останат тук цял ден, цяла нощ, Господ знае докога… И вместо да ги оставиш да отпочинат, да се позабавляват, ти раздаваш заповеди наляво-надясно и им крещиш.

Ръцете й здраво стиснаха чашата. Както винаги, щом се отнасяше до взаимоотношения с хора, Ред беше прав. Тя мразеше тези моменти. Мег Форест можеше да реши най-сложните логаритми, имаше знания да запълни цяла енциклопедия, с един поглед можеше да открие повредата в най-сложния механизъм, но опреше ли до човешки същества, беше безсилна. Вършеше си перфектно работата и очакваше същото от останалите. И не разбираше защо никой не споделя нейното разбиране за нещата. Проницателността не й бе присъща черта, а изясняване на позициите за нея си бе просто губене на време. Винаги бе завиждала на Ред за чувството за хумор, което притежаваше и което му спестяваше куп неприятности. Болеше я и се вбесяваше, ала не си признаваше.

— Не може да се отрече, че ти допълнително наливаш масло в огъня — оправда се тя.

Ред спокойно вдигна чашата си и отпи.

— Опомни се, сержант! Това не е казарма. И за разлика от баща ти, ще ти кажа, че не всеки е роден да бъде войник.

Мег се намръщи. Баща й — генералът, беше причина за много от пререканията им и Ред добре знаеше, че тази тема я изважда от равновесие. Но днес тя нямаше да се хване на въдицата. Почувства се малко неловко от близостта му. Столовете им бяха един до друг, а Ред, както обикновено, се беше разположил много удобно. Подпрял крака отстрани, коляното му притискаше нейното. Мег надигна чашата и ръката й докосна неговата, но тя не я премести. Спомни си думите на Дансър относно начините за справяне с мъжете. Сведе очи надолу към коляното му. Тесните му джинси се впиваха в бедрата и бяха поизбелели. Ред проследи погледа й и премести краката си така, че да не я докосва, но тя продължи да усеща топлината му. Дори бърбънът не бе в състояние да изтрие спомена за соления вкус на кожата му и специфичния му мирис.

— Защо пиеш бира по това време? — попита тя. — Доколкото си спомням, страдаше от киселини.

— Както виждам обаче, ти нямаш такива проблеми — констатира той и погледна към бърбъна. — По-добре хапни нещо, за да те държат краката. Може скоро да не ни се удаде възможност да хапнем нещо топло.

— Не съм гладна.

— Хей, Моди! Я ни направи по един от твоите сандвичи. И внимавай с лука. — Той се обърна към Мег: — Както изглежда, ще бъдем още дълго един до друг.

— Мечтай си! — Тя надигна чашата отново. Ред проследи движението на ръката й и Мег забеляза, че той се бе загледал във венчалната й халка. Остави бързо чашата и се опита да скрие ръката си.

— Помъчих се да я сваля — обясни смутено тя, — но не успях. Сигурно пръстът ми се е подул.

Ред сподави смеха си.

— Да, какво ли не се случва при този дяволски „тропически“ климат.

Мег погледна втренчено ръката му, а той повдигна рамене:

— Не се оправдавай. Моята халка е винаги на пръста ми. Чувал съм, че предпазва женения мъж от натрапници…

— Отвратителен си!

— Уча се от теб, скъпа.

Тя стана с намерението да се отдалечи от бара, но Ред я хвана за ръката.

— Хей, почакай малко.

Спря я единствено блясъкът в очите му. Излъчваха спокойствие и искреност — нито следа от злоба или подигравка. Поглед, отдавна несрещан, но до болка познат.

— Бях ти верен — промълви той. — През цялото време, докато бяхме женени. Дори и сега.

Сърцето й лудо заби. Тя го погледна дали не се шегува, но той вече бе отместил поглед и бе пуснал ръката й. Въобще не се съмняваше, че бе казал истината. Познаваше го добре. Не живееха заедно вече шест месеца. И двамата бяха свободни да правят каквото си искат, но и двамата страдаха от раздялата. Той явно много държеше да й покаже, че не е бил с друга през цялото това време. Ето кое накара сърцето й да бие до пръсване.

Тя се опита да се успокои и седна обратно на стола. Облекчи пресъхналото си гърло с нова глътка бърбън, но й коства неимоверно усилие да проговори:

— Защо ми казваш всичко това?

Ред се смути. Дори съжали за думите си.

— Не знам… Не искам пак да бъда съден несправедливо. Не търпя да ми приписват деяния, които не съм извършил.

— Аз не те обвинявам в изневяра.

— Да, но си ме обвинявала в какво ли не! Нищо чудно, ако не беше отминала и изневярата.

— Излиза, че съм истеричка, така ли? Нова роля за мен.

— Добра характеристика — отсъди Ред.

Мег вдигна чашата си, но видя, че е празна. В този момент дойде Моди със сандвичите. От питките се подаваха тлъсти пържоли с по един зелев лист върху тях. Мег побутна празната си чаша, която на момента бе напълнена с ново количество от същата течност.

— Разреди й питието с малко вода, Моди — обади се Ред. — Дамата започна да става раздразнителна.

— Не си я виждал раздразнителна, затова говориш — подхвърли барманката.

— Напротив, мога да напиша книга на тази тема.

Мег погледна към чинията си с отвращение. Мразеше мазните жилави пържоли. Но Ред беше прав. Едва ли скоро щяха да имат възможност да хапнат нещо топло. Тя взе хамбургера и се насили да яде. Успокои се, че накрая все пак ще може да заличи неприятния вкус с глътка бърбън.

— Първото нещо, което ще направя, като си отида — призна след малко Мег, — е да си поръчам най-голямата и най-сочна пържола в хотелския ресторант в Джорджтаун.

— Изяж една и за мен, мила — вметна нехайно Ред.

Неизвестно защо, тези думи като нож прободоха Мег. Много пъти тя си бе представяла модерните хотелски стаи, големите легла, снежнобелите чаршафи, приказната гледка от прозорците… Но за първи път без него.

Преседна й и тя остави хамбургера в чинията. О, Господи, без него хотелската стая би изглеждала като гробница!

— Сега във Вашингтон е пролет — откъсна я от мислите й Ред. — Сигурно черешите са цъфнали.

Тя се опита да потуши чувствата си. Глупаво беше да съжалява за човек, когото все още не е изгубила.

— Не, твърде рано е. През март във Вашингтон е доста студено.

— Може и да си права. Толкова отдавна не съм ходил там! Още ли мислиш да отидеш на Хаваите?

Нови спомени нахлуха в съзнанието й…

Горещото слънце, златистият пясък, мириса на кокосово мляко и близостта на голите им тела върху плажната хавлия. Всичко това трябваше да е техният меден месец.

— Да — отговори тя и взе отново хамбургера си. — Веднага щом свърша с досегашните си ангажименти, поемам по Южното крайбрежие.

Усети, че е насочил цялото си внимание към нея. Не знаеше какво би прочела в погледа му. Дали същите спомени бяха споходили и него? Или бе забравил всичко? Остана загледана напред.

Последва напрегната тишина.

Когато вече не можеше да издържа, Мег остави хамбургера, преглътна с усилие и рече:

— Не ме гледай така!

— Извини ме, мислех си дали не трябва изцяло да промениш гардероба си?

Тя много добре знаеше, че не бе мислил за това, но прие с облекчение лъжата му. Отмести чинията настрани и се възмути:

— Ако трябва да понасям тази миризма още една минута, ще се пръсна! Моди, има ли пай?

— Съжалявам. Имам само две ръце. Ако искаш пай, прати онази безделница да ми помага.

— Кой, Дансър ли?

— Никаква я няма.

— Вероятно няма да дойде днес. Навън е страшна буря.

— Не ми обяснявай. Сигурно се е свряла на топло при някой от нейните мъжаги, вместо да е тук и честно да си изкарва прехраната. От вчера е останал само малко бананов кейк. Искаш ли?

— Не звучи лошо… Не, не искам. Благодаря.

— Какви са последните сведения за бурята? — намеси се Ред.

— Положението е много сериозно — осведоми го Мег. — Вятърът е нанесъл големи щети в Литъл Фолс. Затворили са дванадесета магистрала. Само за последния час снежната покривка се е увеличила с четиридесет сантиметра. — После се обърна към Моди: — Как си със запасите?

— Ред донесе нова пратка тази сутрин.

— Ще имаме нужда от някои неща.

— Нали знаеш как е? Плащаш — получаваш.

— Ти предвидливо си понадула цените, а? — промърмори Мег.

— Ако хленчиш, нищо няма да получиш.

— Имаш ли нещо против да надникна в склада?

Моди я погледна изненадано.

— Защо?

— Да видя какво има. Иначе откъде ще знам какво да купя?

Все още скептично настроена, Моди отсече:

— Ред, покажи й, нали знаеш къде са провизиите!

— Да не си мислиш, че ще открадна нещо?

— Ред ще те придружи — повтори барманката и обърна гръб.

— О, Боже — измърмори Мег и остави няколко монети за хамбургера. — Не съм виждал по-мнителна жена.

— Аз обаче съм виждал — тържествено заяви Ред и изпи остатъка от бирата си. Върна обратно парите на Мег и се изправи: — Аз черпя. Хайде да видим какво има в този склад.

Четвърта глава

Щом влязоха в кухнята, Ред преметна ръка около раменете й. Мег беше сигурна, че го направи нарочно, за да я ядоса. Въпреки това тя не се противопостави веднага, защото се развълнува от близостта му. Минаха няколко секунди, преди да отмести ръката му.

— Какво искаш да купиш? — попита Ред, жестикулирайки пред двете врати, водещи към другите помещения — суха или замразена храна?

Мег се насочи към вратата вляво и попита учудено:

— Откъде знаеш кои провизии къде стоят?

— Помагах при разтоварването.

Тя му хвърли хладен поглед и отвори вратата на пералното помещение.

— На нас никога не помагаш.

— Ти не се нуждаеш от помощ.

Влязоха в склада, двете стени, на който бяха заредени с консерви от пода до тавана. Малкото останало място, с изключение на две тесни пътеки, бе заето от кашони с най-различни етикети.

— Боже мой! — възкликна Мег. — Тази жена спокойно може да изкара тук трета световна война.

— Такава си е Моди — съгласи се Ред. — Винаги подготвена. Мег мина между купчина сгънати войнишки одеяла и кашони, пълни със салфетки. Той я следваше толкова близо, че тя усещаше дъха му в тила си. Опита да не обръща внимание.

— Мислиш ли, че можем да помолим Моди за няколко от тези одеяла? — попита Мег и потупа купчината пред себе си. — Ако трябва да останем на работните си места през цялата нощ, ще имаме голяма нужда от тях.

— Нали я чу какво ти каза? Плащаш — получаваш.

— Имах предвид да ги поискаме назаем.

— Едва ли ще се съгласи. — Той подпря ръка на рафта отстрани и препречи пътя й. — Тук е някак уютно, нали? Това място не ти ли напомня нещо?

Мег много добре се досещаше какво трябва да й напомни и лицето й пламна. Първото им парти, след като се ожениха, беше завършило в гардеробиерна, по-малка дори и от тази. Там се бяха любили.

— Не — отвърна рязко тя, махна ръката му от рафта и продължи нататък.

— Хайде, Меган! Къде отиде романтизмът ти?

В гласа му имаше насмешка. Той я хвана през кръста и я обърна. Погледна я в очите и стана сериозен.

Кръвта й препускаше. Цялото й тяло бе като наелектризирано. Дъхът й секна, а коремът й се сви на топка. Винаги, когато Ред я докоснеше, се чувстваше така. Усещаше го толкова близо до себе си, че ако посегнеше, щеше да го има.

И неговото изражение издаваше същите колебания. Стори й се малко изненадан, че се е осмелил да направи ход, който не е планирал. Импулсивен ход, породен единствено от желанието му да бъде отново с нея.

— Махни си ръцете от мен — каза Мег плахо.

— Да, така наистина ще е най-добре — съгласи се той, но не помръдна.

Продължи да я гледа. Кожата й настръхна, докато очите му шареха по тялото й.

— Ред, пусни ме!

— Добре…

Гърдите му неравномерно се вдигаха и отпускаха, погледът му излъчваше странен блясък. Чувстваше го толкова близък, толкова топъл… Колко лесно би било да се отпусне в ръцете му.

Тя отмести поглед встрани, за да излезе от хипнотичното състояние, в което сякаш бе изпаднала. Посегна с намерението да го отмести от пътя си, но не се получи нищо такова. Пръстите й докоснаха мекия му пуловер и усетиха стегнатата плът под него. Стоеше като вцепенена. Чувстваше изгарящия му поглед. Ръцете й се плъзнаха нагоре по гърдите му. Още един последен път… Той я притисна към себе си и устните им се намериха.

— Позволи ми да те целуна — прошепна Ред.

— Не… — Тя направи опит да го отблъсне, но пръстите й се заровиха в къдриците и притеглиха главата му.

Шапката му падна на пода, но никой не обърна внимание. Езикът му докосна нейния и разпали още повече страстта й. Ред плъзна ръце под пуловера й. Бяха топли и силни. После тя усети как разкопчават сутиена й и започват да галят гърдите й… Остана без дъх. Сърцето й биеше до пръсване.

— Стига! Това е лудост… — задъхано прошепна тя.

— Знам — изрече той и зацелува лицето й, шията и отново се върна на устните.

— Не трябва… — Ръцете й разкопчаха ризата му и затърсиха голата му плът.

— Но ние сме женени…

— Някой може да дойде.

Ред се поколеба за миг, с една широка крачка достигна вратата и превъртя ключа. В следващия момент устните му отново потърсиха нейните, а ръката му — ципа на джинсите й.

За последен път, помисли си Мег. За всички самотни нощи, за всички несбъднати мечти, за всичко, което трябваше, а не се случи.

— Не трябва да го правим — изстена тя.

— Никой няма да разбере…

— Всъщност… Няма значение. Нали сме възрастни.

— За Бога, Меган…

— Нищо няма да се промени.

— Нищо…

— Това е само секс…

— Лъжкиня!

Всичко беше като в сън. Дрехите им, скупчени на пода, телата им, преплетени върху одеялата. Искаха да задържат мига — завинаги.

Прегърнаха се и сляха устни. Бавно и нежно Ред галеше тялото й. Мег изправи глава, за да вижда очите му и обви крака около тялото му. Беше божествено…

Накрая се отпуснаха изтощени да си поемат дъх. Тя прокара ръка по гърдите му и го прегърна. Чувстваше го толкова близък, толкова неин… Имаше нужда да изкрещи: „Не ме изоставяй, Ред!“

Но противно на желанието си, тя първа се освободи от прегръдката и потърси дрехите си. Сигурно в бара всички се чудеха защо са се забавили. Струваше й се, че всеки момент някой ще потропа на вратата. В помещението се чуваше само дишането им и шумоленето на дрехите. Мег потръпна. Не трябваше да го допуска. Нещата се бяха усложнили още повече. Болката ставаше по-остра, а раздялата — неизбежна. Искаше й се да заплаче. А Ред не казваше нито дума. Поне да бе я спрял, да я бе прегърнал. Но не… Така беше по-добре. Край на усложненията, на чувствата, на любовта!

Какво ли мислеше той в момента. Чувстваше ли същата болка? Изпитва ли желание да промени нещата, да я спечели отново? Сигурно не. Мъжете реагираха на секса по съвсем друг начин. Те мразеха сантименталности и много по-малко се терзаеха, за разлика от жените. Въпреки това тя не съжаляваше за случилото се. Бяха достатъчно зрели да не отдават решаващо значение на физическата близост. Мъчеше се да убеди себе си, че нещата не са се променили. А в момента просто трябваше да си тръгне. Тя оправи косата си и попита:

— Добре ли изглеждам?

— Да — отговори Ред след кратка пауза.

Мег стоеше изправена и не можеше да направи и крачка. Краката й трепереха. Лицето й още гореше от допира с наболата му брада. С усилие овладя вълнението си.

— Аз ще изляза първа.

— Щом така искаш… — промърмори Ред. Гласът му беше равен, а погледът — безизразен. — Няма ли да кажеш нещо?

Мег не разбра защо думите му й причиниха толкова голяма болка. Едва ли бе очаквала нещо от него. Нямаше право да очаква. Но трябваше ли да се държи толкова студено?

— Какво искаш да ти кажа? Че ми беше приятно? Винаги ми е било приятно, Ред. Затова се омъжих за теб.

За момент в очите му се появи тъжен блясък, но изчезна веднага. Той се огледа за шапката си. Намери я, усмихна се и я нахлупи.

— Ако знаех, че съм толкова добър, щях да поискам възнаграждение.

Мег веднага се обърна към вратата.

— Чакай малко!

Дъхът й отново секна, щом ръцете му я докоснаха, но той само й поправи яката и я пусна.

— Благодаря — отрони тя с издайнически дрезгав глас.

— Винаги на ваше разположение, мадам. После мина пред нея и разтвори широко вратата:

— След вас — стори й път той, като направи дълбок поклон.

Мег преглътна, изпъна рамене и тръгна. Ред изчака да излезе от кухнята, пое си дъх и заби юмрук в стената пред себе си. Обаче явно не бе преценил твърдостта й. Почувства страшната болка и изстена. Лицето му се изкриви и той подпря глава на стената, стискайки удареното място със здравата си ръка.

— По дяволите! — процеди през зъби.

Ядоса се на глупостта си, на стената, на бившата си съпруга и на всичко, което го бе довело на това проклето място. Докога щяха да си усложняват живота? Кога най-после щяха да се разберат и всеки — по своя път?

Знаеше, че е направил грешка. Сгрешил бе, че допусна нещата да стигнат дотук. Не биваше да остава насаме с нея. Не трябваше изобщо да идва в Адинорак. Какво го бе накарало да предприеме този ход? Не можа да си отговори.

А беше толкова просто! В присъствието на Мег той губеше способността си да преценява, здравият му разум сякаш го напускаше. Заблуждаваше се, че след като се любят, страстта му ще поохладнее. А тя се бе разпалила наново. Тогава защо не й каза нещо мило, за да я задържи при себе си. Знаеше, че можеше да го постигне. Дори смяташе да опита. Но го бе спрял погледът й. Беше го изгледала толкова хладно и пренебрежително, сякаш случилото се между тях бе дребно удоволствие в края на тежък работен ден. Не разбираше ли тя, че всеки път, когато се любеха, й отдаваше частица от сърцето си?

— По дяволите! — изруга отново той и огледа стаята. Болката в ръката заглъхна, но наранената му душа продължи да страда.

А бурята още не бе се разразила с пълна сила.

Докато пресичаше улицата, мислите на Мег бяха заети почти единствено с това, как да се скрие от вледеняващия студ. Тя затвори вратата на административната сграда зад себе си и започна познатата процедура. Разтърка пръсти, изтупа снега от краката и горните си дрехи. Още усещаше миризмата на Ред. Лицето й бе зачервено, а очите й блестяха, но всички присъстващи в салона отдадоха този факт на студа. Никой не забеляза нещо необичайно. На масата течеше разгорещена игра на карти. При други обстоятелства Мег би се скарала, но сега само се чу да казва:

— Хайде момчета, починете си добре през следващите два часа. Тази нощ ще е доста тежка. Като отидете в „Блу Джей“, кажете на някой да дойде тук, за да не съм сама.

Шестимата играчи се втренчиха в нея. Не можеха да повярват на ушите си. В следващия момент се чу шум от разместване на столове и някой се обади:

— Както кажеш, шефе!

След още няколко опита да стопли ръцете си, Мег се обърна към Сейди.

— Ти също отивай! Аз ще стоя на телефоните.

— Няма нужда. Нито един от тях не работи.

— Тогава направо можеш да си отидеш вкъщи.

— Шегувате ли се? — изненада се Сейди, но не дочака отговор. — Ами тогава, довиждане!

Мег влезе в стаята за радиовръзка.

— Какво става, Джо?

Джо се врътна със стола. Изглеждаше доволен от себе си.

— Температурите са паднали с двадесет градуса.

— Това ли е всичко?

— Бурята набира сила. Точно както предвиждах. Ще настъпи малък ад, госпожо Уърдингтън.

— Колко ще продължи?

Той погледна дневниците пред себе си:

— Циклоналното поле все още е далеч оттук. Но налягането пада застрашително и не ми се иска да гадая какво може да се случи.

— Добре, Джо. Иди да хапнеш нещо. Ако имаш някаква лична работа, свърши я. Ще се нуждаем много от теб тази нощ.

— Да, знам. Но аз си донесох сандвичи…

— Не, иди да хапнеш нещо топло, пийни една бира. Не се знае докога ще сме вързани тук.

— А какво ще стане с… — Джо посочи апаратурата пред себе си.

— Аз ще се погрижа. Не се притеснявай.

— Добре. Щом казвате… — Той свали слушалките, но все още не смееше да тръгне. Когато стигна до вратата, се обърна и рече: — Между другото, донесохме багажа ви. Не знаехме къде го искате, затова го оставихме тук, в ъгъла.

Мег отправи поглед към двата куфара и кашона. Това бе всичко, което й бе останало от последните две години. Трябваше да преглътне, преди да отговори:

— Благодаря, Джо.

— Няма нищо.

Джо излезе от стаята и затвори вратата. Мег изключи слушалките и настрои радиостанцията така, че да чува отдалече, ако някой се обади. Провери радара, телеграфа, но те, както и телефоните, бяха излезли от строя. Това не беше толкова учудващо в изолирано място като Адинорак. Особено по време на буря.

Като привлечена от магнит, тя се приближи до багажа в ъгъла. Куфарите бяха от хубава, здрава кожа и на тях бяха изписани инициалите й — М. П. Ф. Но тя се наведе над кашона и след кратко колебание отвори капака.

Няколко дни след като беше разбрала, че Ред окончателно си е заминал, Мег бе преровила апартамента и бе събрала всичко, оставено от него, в този кашон. Мислеше, ако го види отново, да го хвърли в лицето му. И тъй като Ред скоро не се появи, тя сложи кашона в килера и забрави за него. Сега го гледаше с умиление и болка.

Вътре имаше съвсем малко неща. Рибарска блесна, измачкана шапка, шпионска книга за изгубено нацистко съкровище, снимка на тях двамата на коледното тържество у Сейди — той се мръщеше срещу камерата, а тя се заливаше от смях.

Имаше и друго — един чорап, гребен, ръкавица, отвертка, джобно ножче със счупено острие и кой знае защо — топка от голф. Ред никога не беше играл голф. На дъното на кашона забеляза измачкана червена риза. Мег си спомни, че много обичаше да спи с нея, защото миризмата винаги й напомняше за него. Тя бавно я взе, разгъна я и я допря до страната си. Беше мека и червеният цвят сякаш я стопли, както преди. По природа Ред беше суров мъж. Нямаше нищо нежно в чертите му, в обноските му. Но щом си спомняше за него, тя се сещаше за мекотата на тази риза. Мег зарови лице в дрехата и се остави на спомените. Не усети как се обля в сълзи и как в същия момент вратата се отвори.

— О-хо! — възкликна Дансър. — Разплакал те е? Мъжете са свини!

— Не бъди глупава. — Мег крадешком избърса сълзите си с длан, приближи се до радиостанцията и каза: — Моди те търсеше. Най-добре е да й се обадиш.

— Да, знам. Отбих се да те попитам не искаш ли да дойдеш с мен. Да хапнеш нещо.

— Благодаря. Вече ядох.

Дансър седна на бюрото на Джо и заклати крака.

— Няма да ги оставиш да ти се качат на главата, нали?

— Никой не ми се е качвал на главата.

— Винаги така става. Някой ти се подиграва, отнася се с теб като с нищожество, докато ти самата повярваш, че си нищожество. Едно нещо обаче трябва да направиш — посъветва я решително Дансър. — Трябва да се поиздокараш малко, да си направиш кеф, нали разбираш.

— Дансър, за Бога…

— Знам какво ще те оправи. На мен винаги ми действа.

Тя разчисти слушалки, дневници и всичко останало от бюрото на Джо и докато Мег се усети, изпразни съдържанието на огромната си дамска чанта върху него.

— Ето, това е. А сега обърни малко внимание на себе си. Малко грим, малко лак за нокти… Ще се почувстваш много по-добре, уверявам те.

— Дансър, остави тия работи! Последното нещо, от което се нуждая, е…

— Я, каква хубава коса имаш! Чак сега го забелязах!

— Хайде стига! Не съм в настроение.

— Знаеш ли — продължи Дансър, — винаги съм си мислила, че от мен ще стане добър гримьор. Дори учих известно време в такова училище. Но — продължи тя, като разпусна косата на Мег — на това място нямам голямо поле за действие.

— Не ми разваляй прическата! Спри!

— Няма, ще ти хареса. Имаш ли нещо по-специално да облечеш. Като те видят другите, ще ахнат.

Мег остави Дансър да разреши косата й.

— Нямам нищо по-специално. И не искам да впечатлявам никого.

— Няма значение. Като те понаглася, ще изглеждаш страхотно, както и да си облечена.

Тя прокара няколко пъти гребена през косата на Мег, а после се отдръпна да се наслади на ефекта.

— Свърши ли? — търпеливо попита Мег. — Мога ли вече да я прибера отново?

— Не, няма да я прибираш. Изглеждаш чудесно!

— Стига, Дансър! Нямам време за глупости. Не искам да ме виждат с разпусната коса.

— Кой ще те види? Та тук няма жива душа. Чакай сега да ти сложа сенки и малко червило.

— Това не е гримьорна, а работно място…

— Не говори! Затвори си устата!

Мег нямаше друг избор, защото Дансър започна да очертава устните й с червен молив. Трябваше да признае, че лошото й настроение попремина, дори малко се поразвесели. Не се гримираше, почти не намираше време за това.

— Животът изобщо не е лесен. — Дансър остави настрани молива и провери цветовете на сенките. — Случват ни се разни неща, а ние си блъскаме главите да ги тълкуваме. Вместо това трябва просто да не им обръщаме внимание.

— Не ме прави на вещица!

Дансър се престори, че не чува.

— Ред тук ли ще остане тази нощ?

— Разбира се. Къде другаде да отиде?

— Имах предвид в тази сграда.

Докато Мег мислеше какво да й отговори, Дансър заработи с козметичната четчица по клепачите й. Адинорак беше съвсем малко градче, но за сам мъж не бе никак трудно да си намери място за нощуване. Преди да се разделят, беше друго. Тогава Ред приспиваше или на канапето в офиса й, или в апартамента й. За първи път щеше да му се наложи да си търси друго място.

— Не знам — отговори Мег. — Това си е негова работа.

— Не че искам да наливам масло в огъня, но знам едно много хубаво топло легло за Ред. Ако ти нямаш нищо против, естествено.

Мег беше шокирана. Цялата се вцепени и за момент не бе способна да изрече и една дума. Не разбра дали изобщо щеше да успее да каже нещо, защото в този миг прозвуча мъжки глас:

— Благодаря ти за предложението, Дансър — провлече Ред, — но няма да имам нужда.

Той стоеше, подпрян на вратата, с чаша кафе в ръка, наблюдаваше ги и се подсмихваше. После се отблъсна от вратата и лениво се заразхожда из стаята.

— Все пак го оценявам — добави и потупа приятелски Дансър по задника, при което Мег ехидно присви устни. — Но нали знаеш как стоят нещата. — Все още усмихнат, той погледна към Мег и обясни: — Един пилот никога не би изоставил самолета си.

Пета глава

Ред съвсем нямаше за цел да търси Мег и да говори с нея. Дори планът му беше да изчака преминаването на бурята в склада на Моди или в апартамента на един от специалистите, които трябваше да са дежурни. Имаше къде да прекара нощта и изобщо не искаше да се вижда с Мег, която очевидно не желаеше присъствието му.

Но когато мина покрай стаята за радиовръзка и я видя с пусната коса, да се гримира като ученичка, не можа да си тръгне просто така. Рядко я бе сварвал да се занимава с глупости. А с разпусната коса не бе я виждал от… Откакто не я бе разпилявал сам по раменете й.

Дансър беше груба, вулгарна жена, но на моменти проявяваше чувство за такт. Щом Мег се изправи и потърси салфетка, за да изтрие грима си, тя започна да събира вещите си от бюрото.

— Аз май трябва да тръгвам. Ще закъснея.

— Да — съгласи се Мег, бършейки червилото. — Тръгвай, че те чакат.

— Внимавай като пресичаш улицата — предупреди я шеговито Ред. — Отвън може да са се появили и бели мечки.

Дансър спря на вратата и го удостои с мила усмивка, на която той отвърна. После бързо излезе.

— Никога не съм те харесвал с грим — подхвърли Ред.

— Никога не ме е интересувало как ме харесваш!

— Забелязал съм го.

Ред знае мястото на Дансър върху бюрото и отпи от кафето си.

— Май нямаш нужда от мен тук?

Мег го погледна. Лицето му бе на не повече от двадесет сантиметра от нейното, а очите му я пронизваха. Не беше си направил труда да вкара ризата в джинсите си след… Тя веднага извърна очи от него, преди спомените да са я подтикнали към нещо необмислено. Той си беше такъв. Много често ходеше разкопчан и небрежен. Преди време Мег го намираше за много секси.

Дори и сега.

— Какво искаш? — попита рязко тя.

— Джили каза, че не ти е било приятно да оставаш сама.

— Сгреших, че не поясних кого точно да ми изпрати.

— Не ти е присъщо да си неточна. Сигурно си имала нещо предвид…

Мег едва се сдържа да не избухне. Припряно започна да подрежда листата, които Дансър бе разхвърляла. Ред бе седнал на един и след като не направи усилие да се премести, тя го дръпна и в ръката и остана парче от него. Той извади другата част изпод себе си и учудено й го подаде.

— Много си нервна. Между другото, донесох няколко одеяла, консерви и кашон бира.

Мег въздъхна. Нямаше какво да каже. Нейна работа беше да осигури резервна храна и завивки за през нощта. А тя беше забравила. Той бе свършил това вместо нея. Беше й направил услуга. Но Мег не търсеше помощта му.

— Браво на теб. Всичко, от което ще се нуждаем довечера, е кашон бира!

— Ако искаш друго, иди си го вземи сама. През процепите на прозореца нахлу леденостуден въздух, който накара и двамата да потръпнат. Мег мразеше свиренето на вятъра, а то ставаше все по-пронизително. Бурята настъпваше.

Тя погледна разтревожено към вратата и попита:

— Как е навън?

— Обикновена пролетна виелица за тези места. Вали сняг.

— Не трябваше да пускам хората. После няма да успеят да се върнат.

— Не ги мисли. Те знаят как да се оправят.

Ред се приближи до прозореца. Отправи поглед към хангара, в който се намираше самолетът му. Конструкцията беше от ламаринени листове и изглеждаше доста нестабилна. Останала бе още от времето, когато мястото е било военна база.

— Този хангар е тук от двадесет години — успокои го Мег, подразбрала страховете му. — Няма да се събори точно сега само защото твоят самолет е вътре.

— Кой знае. Какъвто съм късметлия… Нищо чудно и това да стане.

Тя реши да не коментира думите му. Седна на въртящия се стол на Джо и взе микрофона. За няколко минути успя да се свърже с други радио постове, ала новините от тях не бяха никак окуражителни. Най-големи щети бе нанесъл вятърът. Съобщаваха за преспи по-високи от два и половина метра. Щеше да се наложи да прекарат тук доста повече от една нощ.

Мег отпи глътка кафе и се замисли дали не е пропуснала нещо. Благодарение на Центъра в Карстън, Адинорак беше едно от най-снабдените селища в района. Програмата за аварийна готовност беше в действие и сега им оставаше единствено да чакат. А тя мразеше да чака.

— Това е моето кафе — подметна Ред.

Толкова се бе приближил до нея, че я стресна. Мег остави чашата на бюрото.

— Защо не отидеш да си намериш някакво занимание?

— Тук се чувствам много добре.

— Пречиш ми.

— При Моди не беше така, нали?

Тя се почувства, сякаш й бе ударил шамар. Думите му я парализираха. Не можеше дори да си отвори устата за отговор. Стана рязко от бюрото, но ръцете му я хванаха здраво за раменете и я притеглиха.

— Ела насам, скъпа. Тук сме съвсем сами. Трябва все някак да си уплътним времето.

Заслепена от гняв, Мег замахна да го удари, но той очакваше подобна реакция и навреме парира удара. Тя избухна гневно, а очите й замятаха искри.

— Не можеш да не се възползваш от ситуацията, нали? Как ще пропуснеш подобна възможност?

— Точно така. Не можах, по дяволите! Разбираемо е. Но ти изобщо не се интересуваш от моите чувства.

На Ред му беше трудно да асимилира случилото се. Между тях отново бе зейнала огромна пропаст. Всеки търсеше начин да нарани другия. Не искаше да започва отново тази омразна борба. Но бе крайно време да разберат, че вината беше и в двама им.

Мег се изсмя подигравателно:

— Ето какво било! Значи се чувстваш използван и захвърлен. Следващия път ще отделя специално внимание, за да подхраня мъжкото ти самолюбие.

— Езикът ти е твърде циничен за една дама!

— Нещо съвсем естествено след две години съвместен живот с гаден плъх като теб!

— Продължавай, продължавай, Мег! Да видим докъде ще стигнеш.

— Много добре знам докъде ще стигна. Но не си заслужава да си губя времето с теб.

— Май започваш да губиш почва под краката си?

— Единственото нещо, което със сигурност съм на път да загубя, това си ти, но все някак ще се примиря.

— Защо не ми го съобщи преди час? — подигра й се на свой ред той. — Никога не съм виждал жена, толкова нетърпелива да прогони съпруга си. Ако всички жени бяха такива…

— Не, ти просто не искаш да го приемеш. Не можеш да преодолееш факта, че една жена е способна да не взема насериозно секса, както и един мъж. Какво поучително преживяване! Боли, когато те изхвърлят като вчерашен вестник, нали?

Той я стисна здраво за раменете и силно я разтърси.

— Какви ги говориш, по дяволите? Никога не съм се отнасял с теб по този начин!

— Не е вярно. Правеше го всеки път, когато се качах на самолета ти.

Ред не можа да отвърне. Тези думи го извадиха от равновесие. Но тя беше права. Всичко, което каза, бе вярно и това го вбеси още повече.

Лицето й се бе зачервило, очите й искряха. Той усети колко е напрегната и поиска да я разтърси, да я прегърне и… да я целуне. Докато не се разтопи в ръцете му. Както някога.

Но я освободи и се извърна.

— О, Господи! — въздъхна той. — Ние сме луди. И двамата.

Мег се подпря на бюрото, за да се задържи. Краката й трепереха. Чувстваше се изтощена, изстискана. Казаните остри думи отекваха в съзнанието й. Споменът за лицето му, когато я бе погледнал, сякаш не знае дали да я удари, или да я целуне, я накара да се почувства нещастна, защото и тя самата не знаеше кое предпочита.

Взаимно се унищожаваме, помисли си тя с болка. Разкъсваме се парче по парче, както чакалът разкъсва плячката си. Не може повече да продължава така…

Но не знаеше как да сложи край на мъките.

Ред се приближи до прозореца, опря глава на рамката и погледна навън. Пелена от сняг. А тишината тегнеше в стаята заедно с мрачните чувства, обхванали и двамата. Мег притисна устни с ръка, като се опита да успокои дишането си и да отпусне напрегнатото си тяло.

Накрая, без да се обръща, Ред проговори:

— Преди беше толкова различно…

— Да — съгласи се тя и тази единствена дума беше достатъчна да изрази непреодолимата мъка и огромната пустота, които изпитваше. Болеше я, сякаш пронизваха с нож сърцето й. — Какво е станало с нас, Ред?

— Знаеш ли откога се мъча да си отговоря на този въпрос? Оженихме се по любов, но може би всичко е било само страст. Аз не можех да понасям заяжданията ти, а ти… по дяволите, ти не понасяше нищо в мен. Бях като лична вещ за теб. Искаше да съм ти като придворен. Опитвах се да те променя, ти се опитваше да промениш мен. Къде сгрешихме…

— Или по-добре да попитам къде не сгрешихме?

— Никога не съм искала да те променям.

Ред се извърна към нея изненадан.

— Как да не си? Та нали нищо, което правех, не те удовлетворяваше. Не че някой друг на мое място би се справил по-добре, особено като се имат предвид представите, които твоят баща ти е насадил. — Изражението на лицето й го накара да спре и да разпери безпомощно ръце: — Не исках да кажа това. Забрави го! Нямам желание да се караме отново.

— За Бога, Ред! Защо винаги намесваш баща ми? — Тя си пое ядосано дъх и разтри слепоочия. — Винаги ме подлудяваш. Развеждаме се и би трябвало да сме си изяснили всичко, а ние дори не можем спокойно да поговорим. Кажи ми, кога най-после всичко ще свърши?

— Никога няма да свърши, Мег — отговори тъжно той. — Ние с теб не можем един без друг, а когато сме заедно не се понасяме. Ако мислиш, че някакъв лист хартия ще сложи край на всичко това, много се лъжеш.

Мег притвори очи и рече:

— Вината не е моя, Ред. Знам, че обвиняваш мен, но ти беше този, който избяга. Спомняш си, нали?

— А какво друго можех да направя? Да чакам, докато на някой му хрумне да прибегне до смъртоносно оръжие? Разбери, Мег, невъзможно беше да живея с теб.

— Аз също се чувствах ужасно, но не си тръгнах.

— Стига вече! И двамата много добре знаем, че не те заболя много от заминаването ми. Беше бясна, защото не можа да ме спреш. Ето какво не успя да преживееш. С или без съпруг — за теб не е от голямо значение. Но някой да се отскубне от клещите ти, и ти да си безсилна да направиш каквото и да било…

Мег изгаряше от желание да изкрещи, че няма нищо вярно в тези обвинения, но не можеше. Сви юмруци и се опита да усмири гнева си.

— Изпитваш перверзно удоволствие да спориш с мен, нали, Ред?

— Да, да споря с теб. А ти да се правиш на мъченица.

— Ето, пак продължаваш. Постоянно ме апострофираш. Не се примиряваш, докато не пуснеш кръв. Защо го правиш, Ред? Защо не оставиш нещата да следват собствения си ход?

— Знаеш ли защо? Ще ти кажа. Защото ти си също като тази ледена тундра, която толкова мразиш. Има нещо прекрасно, скрито под тонове лед, нещо, до което си заслужава да се докоснеш, но човек трябва да пропилее живота си, за да го достигне. Жената в теб е толкова дълбоко скрита, че понякога се питам дали си заслужава да я търся. — Той я погледна, а после продължи с по-нежен глас: — Само в две ситуации ми се случва да съзирам тази жена, Мег — когато се любим и когато се караме. И тогава си казвам, че все пак си заслужава поне за миг да я зърна. Но това изобщо не е достатъчно. Защото, когато реша, че най-после съм те открил, че мога да те задържа, надниквам по-дълбоко и там се натъквам на нов леден слой…

Не, крещеше Мег в мислите си. Не е вярно. Ти не разбираш…

В следващия момент очите им се срещнаха. Беше един от онези мигове на просветление, в които и двамата осъзнаваха истината, усещаха нуждата един от друг и се надяваха всичко да се промени. Но беше трудно. Дяволски трудно. Той не можеше да я разбере, а Мег не бе достатъчно смела да се разкрие. Беше очаквала толкова много, толкова бе разчитала на него…

Стисна устни. Ред беше застанал съвсем близо до нея и тя чувстваше силните му ръце, широките рамене, топлината му… Ако сега я беше прегърнал, всичко щеше да се промени. Защо го желаеше толкова силно, след като й бе причинил всички тези терзания?

Вятърът бушуваше около сградата и зловещият му вой се чуваше и вътре. Мег кръстоса ръце и обгърна раменете си. Трепереше, въпреки че температурата в стаята не беше се променила чак толкова. Отмести поглед и заговори:

— Извини ме… — махна тя с ръка. — Не исках да те наранявам.

— Да, знам — въздъхна Ред, погали нежно гърба й и с престорена небрежност отбеляза: — Поне се сблъскахме с нещо ново. Досега никога не сме говорили за секса.

Тя успя да се усмихне:

— Ето, затова те харесвам, Ред. Времето, прекарано с теб, е истинското приключение.

Мег усети как ръката му я обгръща по-здраво, а погледът му става още по-нежен. Очите му излъчваха копнеж, желание и възбуда. Тя безпогрешно долови състоянието му. Надяваше се всеки миг да я притисне към себе си и да я целуне. Само целувка, нищо повече. Би й стигнала за цял живот. Но той трябваше да реши, а явно нямаше такова намерение. Само прокара пръсти по гърба й като за довиждане и се отдръпна.

Воят на вятъра само подсили чувството й за самота и обреченост.

Внезапно нещо навън изтрещя, сякаш земята се продъни и силна ледена вълна блъсна постройката.

Двамата се спогледаха втрещено. Бяха сигурни, че трясъкът не е плод на въображението им. Ред тревожно изхвърча от стаята и се втурна в общия салон. Мег го последва. В този момент чуха нечий обезумял глас:

— Госпожо Уърдингтън! Ред! Елате бързо, за Бога!

Шеста глава

Външната врата зееше отворена. Ред се завтече да я затвори, борейки се с вятъра и навяващия сняг.

Тогава забелязаха Луис, който бавно се свлече до стената. Зъбите му тракаха между посинелите устни.

— Пресичах улицата — задави се той, — когато я видях. Водната кула… Събори се… върху „Блу Джей“… Хората… Помогнете…

Ред вече се взираше през прозореца насреща. Движеше се като автомат — явно беше изпаднал в шоково състояние.

— Като че ли е паднала точно върху покрива. Сигурно има ранени — попита той Луис, който едва успя да потвърди с кимане. Преди още Ред да бе довършил думите си, Мег вече тичаше към апаратната, за да изключи електричеството на „Блу Джей“. Лошото беше, че въпреки евтината електрическа енергия Моди бе настоявала за газова печка и ако се взривеше някоя бутилка с пропан, от бара нямаше да остане нищо.

Фенерчета, въже и аптечка за първа помощ…

Ред си беше облякъл канадката и ръкавиците и блъскаше одеяла и други необходими вещи в брезентова раница. Луис се беше посъвзел и се опитваше да му помогне.

— Ти оставаш тук — изкомандва Мег и му хвърли едно одеяло. — Преоблечи се и виж дали няма да успееш да повикаш помощ по радиостанцията.

Тя си навлече палтото и завърза шнура на качулката, така че да закрива устата й. После се втурна да помогне на Ред.

— Готова ли си — попита той, метна огромната раница на гръб и закопча ремъците, за да осигури товара срещу вятъра.

Тя кимна, сложи ръкавиците си и му подаде едно фенерче. После отвориха вратата и изчезнаха в бурята. Почти веднага Ред, който беше само на няколко стъпки от нея, се изгуби във виелицата. Студът бе толкова зверски, че проникваше през дрехите и вледеняваше краката й. Свряла глава в качулката, тя бавно вдишваше през устата. Неудържимите пориви на вятъра заплашваха да ги повалят. При поредния напор, кулата не бе издържала. Вятърът продължаваше да духа с неотслабваща сила и Мег замалко да изпусне аварийното въже. От този момент нататък не се опитваше да следва Ред, а да се държи здраво за въжето, като напредва бавно, но сигурно. Помисли за хората, пострадали при инцидента. Ако някой бе застигнат от бурята извън бара, нямаше никакъв шанс да се спаси. Би замръзнал, още преди те двамата с Ред да го открият. Тя изпита желание да затвори очи, но се страхуваше, че клепачите й веднага ще замръзнат. Вятърът я шибаше в лицето и тя не можа да види, че Ред е спрял, докато не се сблъска с него. Той се мъчеше да отмести металния къс от покрива, който преграждаше вратата. Мег се наведе и се опита да му помогне. С нечовешки напън те успяха да помръднат преградата и да отворят тесен процеп, през който да проникнат вътре. Ред се промъкна първи, а тя го последва.

Онова, което усети, бе облекчението, че вятърът не прониква вътре е такава сила. В следващия момент бе шокирана от гледката, която се разкри през очите й. Единствената светлина, проникваща тук, идваше от прозорците и от зейналата на тавана дупка, през която вятърът навяваше сняг. Температурата вътре бе почти еднаква с тази отвън. Стаята беше задимена и Мег забеляза, че в кухнята гори огън. Масите и столовете бяха прекатурени, а от тавана висяха греди. В мъглата се виждаха няколко движещи се сенки, но повечето човешки фигури лежаха сгърчени на пода. Мег наостри слух и през воя на вятъра дочу степания.

Изпадна в ужас. Дансър, Джо, Джими, Моди, Шарк… Всички бяха тук и вероятно в този момент някой от тях кървеше или умираше… Изтръпнала си помисли, че и Ред можеше да е на тяхното място.

— Хей… — извика някой. Стори й се гласът на Джим. — Помогнете ми да стана!

Ред се освободи от брезентовата раница, а Мег отърсила се от шока, започна да го развързва.

— Аз ще намеря аптечката — изрече задъхано тя. — Ти огледай положението.

Одеялата в раницата бяха твърде малко и едва ли щяха да стигнат. Тогава се сети за палтата. Сигурно всички бяха без палта, а температурата беше толкова ниска, че дъхът й замръзваше.

Тя се изправи, втурна се към закачалките и извика:

— Ред! Къде си?

— При Джо. Затиснат е под барплота. Който се държи на краката си, да дойде да ми помогне да го измъкнем!

Някой се обади:

— Хора! Кухнята гори!

— Моля ви, помогнете ми — изплака друг.

За момент Мег се почувства безпомощна. Сякаш бе парализирана. Стисна очи и разтърка слепоочия. Беше свикнала да се оправя в трудни ситуации и бързо се окопити. Умът й заработи трескаво — трябва да се установи броят на ранените; да се определят щетите; да се осигури подслон и топлина; да им се окаже медицинска помощ.

В бързината краката й се заплетоха в нещо и сърцето й спря за миг. Едва сдържа вика си, усетила, че е човек. Коленичи на пода и освети неподвижното тяло. Беше на жена. По раменете й бяха пръснати отломъци от тавана, а косата й бе прогизнала от кръв. Останала без дъх, Мег внимателно я повдигна.

— Дансър!

— О, Боже! — Моди се бе надвесила над тях и когато Мег я погледна, по лицето й се стичаха сълзи. — Никога не се научи да се пази.

В този момент Дансър изстена. Двете жени се наведоха, притаили дъх.

— Дансър — плесна я леко Мег по бузата, после дръпна със зъби ръкавицата си и премери пулса. Беше нормален. — Дансър, ще се оправиш!

Дансър бавно отвори очи. Погледът й беше мътен, блуждаещ. След известно време тя промълви:

— О, Мег! Ти ли си? Голяма бъркотия, нали?

Моди подхвана главата й я положи на скута си, а Мег се разрови за одеяла и медикаменти. След като извади нужните неща, тя проми раните на Дансър и я превърза. В този момент някой друг извика за помощ. Мег стисна ръката на приятелката си и каза:

— Трябва да тръгвам. Съжалявам.

— Отивай! Аз съм по-добре.

— Моди, остани при нея да я наглеждаш!

Моди само кимна.

Рийс бе затиснат много лошо от прекатурилия се метален музикален шкаф. Беше почти в безсъзнание. На Мег и бе достатъчен бегъл преглед, за да установи, че има счупени ребра. Опита се да отмести шкафа, но се бе надценила.

В този момент Рийс изстена:

— Не мога да дишам…

— Знам, дръж се още малко! Само да намеря някой да ми помогне.

Тя се огледа и след като не видя никой, реши сама да се справи. Пред погледа й попадна отчупения крак на билярдната маса. Грабна го и го пъхна под едната страна на музикалния шкаф, като опита да го използва като лост. Струваше й нечовешки усилия да повдигне товара само няколко сантиметра и когато вече бе решила да помоли самият Рийс за помощ, тежестта изведнъж олекна и шкафът се вдигна нагоре.

— Аз съм, скъпа — изпъшка Ред. — Опитай се да го измъкнеш отдолу.

Мег хвана Рийс за раменете и внимателно го извлече. Ред издърпа лоста и шкафът глухо тупна на земята.

— Който е измислил приказката за майката, която повдигала кола, за да освободи затиснатото си дете, е бил празнодумец — рече той и се надвеси над ранения. — Как си, приятелю?

— По-добре — отвърна Рийс. Лицето му беше пребледняло и сгърчено от болка.

— Ето ти нещо, което ще облекчи болките ти. — Ред му подаде бутилка. — Виждаш ли предимството да бъдеш ранен в бар?

— Няма да има нужда да ме подканяш втори път — констатира Рийс и надигна бутилката с трепереща ръка.

— Как е Джо? — попита Мег.

Лицето на Ред посърна.

— Кракът му е счупен много лошо. Джили се опитва да му постави шина. Добре, че загасихме поне огъня в кухнята.

— Моди е добре — на свой ред го информира Мег. — Дансър има мозъчно сътресение, но е в съзнание.

Ред се обърна към Рийс и взе бутилката от ръцете му.

— По-полека, приятелче! Не бъди лаком. Имам и други пациенти! Имаш ли нужда от нещо друго? Защото трябва да помогнем и на другите.

— Засега не, Ред. Благодаря.

Мег погледна тъжно Рийс. Беше изпълнена със съчувствие.

— Ред…

Ред се изправи, хвана я за ръката и тихо заговори.

— Слушай, Мег, тук има около трийсет и пет човека. От тях пет са здрави, а на всички останали трябва да даваме първа помощ с единствените две аптечки, които имаме. Трябва да побързаме, защото като паднат още температурите, всички ще замръзнем.

Както винаги, беше прав. В цялото градче нямаше лекар и всичко зависеше от тях. Най-близкия медицински пункт беше на стотици мили оттук. Трябваше на всяка цена да спасят хората.

— Хей! — хвана я за ръката Ред, забелязал унинието й.

— Аз съм виновна за всичко, Ред. Аз ги накарах да дойдат тук. На Дансър изобщо не й се идваше.

— Престани! Идеята беше моя! Разбра ли?

— Да… Добре.

— Ето така ми харесваш — усмихна се той и изчезна.

По-нататък всичко за Мег протече като насън. Тя завиваше ранените с одеяла, с палта, преместваше ги на по-топли и безопасни места…

Даде си сметка, че щетите можеха да бъдат много по-големи. Дори бяха късметлии, че така се бяха отървали. Но я болеше за всички тези здрави мъже и жени, които преди малко я дразнеха, а сега стенеха от болка и я молеха за помощ.

Накрая, като се огледа, не беше останал никой, на когото да не е обърнала внимание. На повечето им беше студено, болеше ги, но сериозните рани бяха превързани, счупените крайници — обездвижени.

Ред се приближи до нея и я попита:

— Как мислиш? Колко градуса е температурата тук?

Мег събра ръце пред устните си и задуха в тях, за да ги стопли.

— Много под нулата.

— Според теб дали ще се затопли, ако подпрем покрива и уплътним прозорците?

— Не бива да рискуваме. Има прекъснати кабели. Мога да ги изолирам, но ще мине доста време.

— Май нямаме избор — въздъхна той.

Мег разбра какво има предвид. Знаеше, че ще бъде много трудно да прекарат хората до административната сграда от другата страна на улицата. Тя и Ред при нормални обстоятелства едва ли биха се справили.

— Колко души могат да ходят? — попита тя, след като помисли малко.

— Почти половината. А неколцина могат да се оправят и сами.

— Добре. Опитайте с Джили да направите някаква носилка. Ще опънем второ въже до административната сграда и с макара ще теглим ранените. Аз поемам грижата да прекарам въжето.

— Не! Аз ще го прекарам.

Тя се отдръпна нетърпеливо.

— Ти дори не знаеш какво имам предвид.

— Слушай, скъпа. Вярно, че съм само едно глупаво арканзаско момче, но смятам съвсем спокойно да се оправя с някаква макара. Освен това съм с двадесет килограма по-тежък от теб. Знаеш ли, че този вятър ще те издуха, още преди да си излязла.

— Стига, Ред! Отвън е… — Щеше да каже каква страшна виелица е отвън, но се сети колко нелепо би прозвучало. Не искаше той да се излага на прекален риск. Но знаеше, че не може да го спре. Затова додаде кротко: — Двамата ще отидем.

— Меган…

— Не се опитвай да ме убеждаваш! Ще се придвижваме на групи. Само така ще можем да се преборим с бурята. Така че млъквай и да тръгваме.

— Мег… — Ред я хвана за раменете и я обърна към себе си.

Тя понечи да протестира, но от устата й не излезе и звук. Учуди се колко е красиво лицето му и каква нужда имаше да го вижда. Познаваше всяко местенце по него — устните, високите скули, разбърканите кестеняви къдрици, очите — тъмни, дълбоки и разбиращи. Това беше съпругът й, единственият мъж, когото бе обичала.

Той погали нежно страната й и я погледна така, сякаш в този миг на света не съществуваше нищо друго за него, освен тя. После я целуна.

Беше много нежна целувка, пълна с топлина, прекрасна като слънцето призори. Тя плъзна ръце по врата му и го притисна към себе си. Разбра защо го обичаше толкова много, защо се бе омъжила за него. Заради моменти като този.

Прекъснаха целувката си малко неохотно. Стояха прегърнати, Ред бе свел чело и й се усмихваше с безмерна обич.

— Тази целувка беше за кураж, нали?

После се разделиха, готови да се борят с бурята.

Седма глава

С помощта на Луис те прикрепиха макарата и лебедката за по-малко от час и половина. Но най-трудното все още предстоеше — борбата със силния вятър и смразяващия студ. Когато Ред се препъваше, Мег веднага се притичваше да му помогне. Когато тя паднеше, той я вдигаше. Докато стигнат административната сграда, и на двамата им се плачеше, но не им бяха останали сили дори за това. Междувременно, Луис доложи, че не бе успял да се свърже с никой по радиостанцията. На връщане към „Блу Джей“ те се привързаха с ремъци за спасителните въжета и скоби, каквито използваха алпинистите. Със същите приспособления по-късно щяха да издърпват ранените. Снегът вече беше до колене и напредваха много бавно. За нещастие, не разполагаха с нито един от изолиращите костюми, които бяха идеални за такива студове. Но по това време на годината никой не беше очаквал толкова ниски температури.

Успяха да довлекат първия от пострадалите около час, след като бяха напуснали административната сграда. Луис се трудеше на макарата, а те двамата придружаваха носилката с ранените. Пет души от хората в бара се придвижиха без чужда помощ. После те се сменяха на макарата и на носилката. Невъзможно бе един човек да направи два последователни курса, защото освен всичко друго студът забавяше или блокираше нормалните човешки реакции. Времето течеше невероятно бавно, сякаш и то бе замръзнало. Неведнъж Мег изпадаше в състояние на пълно объркване. Забравяше накъде е тръгнала и се чудеше какво трябва да прави. В главата й обаче се бе загнездила мисълта, че ще бъде нелепо да умре от замръзване. Притесняваше се и за здравето и на другите. Най-неприятно беше при издърпването на носилката или по-точно шейната. Въпреки, че Мег бе дала предложението, дъхът й спираше всеки път, когато вятърът я блъснеше в лицето. Струваше й се, че всеки момент раненият ще тупне в снега. Но за щастие, механизмът издържа. Нито едно въже не се скъса, нито една скоба не се счупи. Всички бяха прекарани на сигурно място. Минаваше пет часа, когато и последният пострадал бе транспортиран.

Нощта вече падаше над Адинорак. Снегът, натрупал се в общия салон през отворената врата, беше почти толкова, колкото и отвън, въпреки отчаяните опити на Моди да го разчисти. При това вратата се отваряше само за по няколко секунди. Бурята не отслабваше и Мег си помисли, че никога повече няма да може да се стопли. Хората, които бяха действали като спасители, бяха също толкова изморени, колкото и ранените. Изтощението им личеше по забавените движения, по измъчените лица, по усилията, които им костваше свалянето на връхните дрехи. Мег също не правеше изключение. Но все още се държеше и знаеше, че трудностите тепърва предстоят.

Тя включи отоплението на максимална мощност и изпрати Моди да стопли вода и да изсуши влажните одеяла на печката в малката кухня. Луис трябваше да дежури на радиостанцията. Коридорът и някой от офисите щяха да бъдат използвани за болница. В необитаемите помещения електричеството беше изключено. Мег не искаше да мисли какво би станало, ако се повреди инсталацията за отопление. Молеше се това да не става.

Много от ранените можеха да ходят и се нуждаеха единствено от място, за да си починат. Ред и Джили пренасяха другите и ги настаняваха възможно най-удобно върху дивани, столове или постлани на пода одеяла. Мег вървеше след тях и проверяваше хората за измръзвания и промиваше раните им.

— Ще имаме нужда от още антисептични препарати — промърмори тя, без да обръща внимание дали някой я слуша. — Трябва да помислим и за превързочни материали.

— Ти си като истинска медицинска сестра — отбеляза Ред. — Никога не съм знаел, че имаш такива способности.

Мег се втренчи в него. Действаше й окуражително, да вдигне поглед и да го види. Лицето му бе обрулено от вятъра и издаваше колко е изтощен. Имаше драскотина на челото и друга на ръката, но се държеше храбро. Неговата воля й вдъхваше невероятна сила и тя бе готова да се справи и с най-трудната ситуация.

— Забелязал ли си, че винаги жените вършат черната работа? — намекна тя, изстисквайки кърпа в съд с топла вода.

— Провери ли за антисептични препарати в склада? — смени той темата.

— Миналата седмица видях цяла каса чист спирт и кислородна вода оттатък. Опитай се да ги намериш!

— Слушам, сър — изпъна се Ред.

Джими се обади:

— Трябва да намерим обезболяващи. Досега студът ни помагаше, но след малко хората със счупени крайници ще почувстват болката и ако не им помогнем ще изпаднат в шок.

Мег погледна към него и с изненада отбеляза, че думите му бяха отправени повече към Ред, отколкото към нея — сякаш бяха само двамата.

— Имам малко морфин в аптечката на самолета — понижи глас Ред. — Не е много, но ще свърши работа.

— Донеси го — изкомандва Джили. — Тревожа се за Джо. Той е най-зле от всички.

Мег се изправи на крака, гледайки ту Джили, ту Ред.

— Не разбрах защо ви трябва морфин. Какво ще правите с него?

— Много е полезен в случай, че катастрофираш със самолет в планината и се наложи сам да ампутираш крака си — с крива усмивка отвърна Ред.

Мег се обърна към Джили:

— Не можете да раздавате морфин за щяло и нещяло…

— Джили е бил фелдшер във флота — прекъсна я Ред. — Не знаеше ли? Затова по-добре го остави да си върши работата.

Тя се изненада. Наистина не знаеше. А би трябвало да е по-добре запозната с квалификацията на подчинените си. Присъствието на медицинско лице коренно променяше нещата.

— Разбирам. Радвам се, че си тук, Джили. Между другото имаме много аспирин. Намират се и някои други лекарства. — Може да влязат в употреба. — И адресира към всички: — Има ли някой наркотик?

В следващия миг всички кашлици и разговори стихнаха и няколко чифта очи се впериха в нея. Ред и Джили също я гледаха учудени.

— Хайде, господа — подкани ги тя нетърпеливо.

— Не ми казвайте, че от цялата група няма един, който да не е скътал нещичко. Имаме нужда от всякакъв вид лекарства.

Десет минути по-късно Джили беше събрал известно количество транквиланти, малко антибиотици и какви ли не други лекарства. Те заедно с морфина, който Ред бе донесъл от самолета, щяха да облекчат положението им, докато пристигнеше помощ.

— Добре се справяш, шефе — похвали я Джили и Мег осъзна, че за първи път той й казваше нещо хубаво. Чувстваше се по-спокойна, че друг бе поел отговорността за ранените.

Общият салон, коридорът и офисите бяха пълни с пострадали и изтощени до смърт мъже и жени. Тези, които се бяха отървали само с изкълчване се движеха наоколо и се опитваха да помогнат. Отвсякъде се чуваха степания и пъшкания. А отвън бурята вилнееше. Ами ако не пристигнеше помощ? Какво щеше да стане, ако с някой се случеше най-лошото? Не беше нещо необичайно селище като Адинорак да остане изолирано седмици наред. Как щяха да оцелеят, ако бурята се проточеше прекалено дълго?

Мег коленичи до Дансър и й предложи чаша чай.

— Моди го направи. Кой знае какво е слагала вътре.

Дансър седеше облегната на стената с превръзка около главата. Лицето й беше бледо.

— Чувствам се много глупаво. Би трябвало да стана и да помогна, но всеки път щом се опитам да се надигна, главата ми натежава като поле.

— Имаш сътресение на мозъка. Трябва да си почиваш. Пък и няма какво да правиш толкова.

Дансър кимна и огледа стаята. Погледът й се спря на Джо, който бе проснат на дивана срещу нея. Той бе покрит с няколко одеяла и въпреки това се тресеше. Лицето му беше потно и бяло като платно. Мяташе глава наляво-надясно и говореше несвързано.

— Много ли е зле? — попита тъжно Дансър.

Мег само кимна.

— Винаги съм го харесвала. Малко е странен, като всички останали, но е голям сладур.

Стъклата на прозорците иззвънтяха при поредния напор на вятъра и Мег потрепери.

— Мразя това място! — просъска тя.

— Да ти кажа честно и аз не го смятам за райско кътче, но няма начин.

— Как си попаднала тук, Дансър?

— Заради мъж, естествено. Мислех, че с него ще се сбъднат мечтите ми. Вместо това той ме заряза на северния полюс без пари и без билет за връщане. Съдба!

— Не си ли мислила да се прибереш вкъщи?

Тогава Мег осъзна, че дори не знае откъде е Дансър — единствената й приятелка в продължение на две години. Но за миналото тук се говореше много рядко. Сигурно никога не беше ставало въпрос.

— Минавало ми е през ума един-два пъти. Но нали знаеш, нещата се променят. Не че тук много ми харесва. Просто живея по-истински. Разбираш ли?

— Да, разбирам — отговори Мег и спря поглед на Ред, който тъкмо подаваше бутилка бренди на мъж, чиято ръка висеше на превръзка през врата. Тя се усмихна на Дансър. — Ти си почивай, но гледай да не заспиш. Извикай ме, ако имаш нужда от нещо.

— Лошото е, че не можеш да ми дадеш това, от което се нуждая.

Мег се изправи. Не бе направила и две крачки, когато мускулът на крака й се схвана. Болката беше толкова остра, че тя извика. Подпря се на стената, за да не падне и чу гласа на Дансър.

— Хей, Мег! Какво ти стана?

— Нищо ми няма. Кракът ми се схвана.

В този миг Ред я хвана през кръста и я сложи да седне на пода.

— Правило номер едно — пази си краката от студа! Като балерините. — Той седна срещу нея, вдигна схванатия крак на коляното си и започна да масажира прасеца й.

Мег се преви от болка и се опита да отблъсне ръцете му.

— Стига! Много боли!

— Знам. Но така ще мине по-бързо.

Тя не отговори. Бе стиснала зъби, за да не заплаче. Чувстваше се засрамена, че бе извадена временно от строя, заради някакво си схващане, но от това не я болеше по-малко.

Ред събу ботуша й, после пъхна ръка под джинсите й.

— Така е по-добре, нали? Къде ти е чорапогащника?

— В кошчето за боклук.

— Искаш ли да ти донеса една гореща кърпа?

— Не, вече ми минава.

Ред мръдна коляното си така, че кракът й да може да се отпусне върху неговия и продължи да я масажира.

— Би трябвало да се засрамиш, че си толкова неподготвена. Генералът би се разочаровал от теб.

Мег притвори очи, облекчена, че болката почти бе преминала.

— Генералът — каза тя, — би се разочаровал от много неща.

— Да не би да са ти измръзнали пръстите? — Той събу чорапа й, обгърна стъпалото й и започна да го разтрива. — Никога не съм срещал жена с по-студени крака от твоите.

Той събу ботуша и чорапа от другия й крак и го затопли с ръце. Мег не протестира. Беше й толкова хубаво, че се грижат за нея. Подпря се на пода с длани и се наслади на мига.

— Чорапите ти са мокри — укори я Ред. — Трябваше досега да си ги сменила.

— Не съм забелязала. Знаеш ли — продължи тя след кратка пауза, — чувствам се виновна, че съм удостоена с такова внимание, при положение, че има по-нуждаещи се от мен.

— За нищо на света не бих масажирал краката на някой друг.

Мег се усмихна и той й отвърна със същото. Беше приятно, когато двамата се разбираха. Както подобава на съпруг и съпруга.

Тя затвори очи и се замисли. Странно, хубавите преживявания се случват на най-неочаквани места и в най-неподходящо време. Колко се бе променило всичко от сутринта досега. Жалко, че всичко щеше да свърши само след ден-два.

— Мег, някой трябва да отиде до „Блу Джей“ да вземе още провизии — рече Ред.

Тя се стегна и отвори очи.

— Този някой няма да си ти!

— Кой тогава? Кого ще изпратиш?

— Не знам. Не ме интересува. Само не ти. Достатъчно работа свърши. — В гласа й се усещаше детинско упорство. Бе си чист късмет, че не пострадаха. — В никакъв случай няма да излизаш навън!

— Добре, ще изчакаме. Не вярвам тази вечер някой да е много гладен. А до утре вятърът може да утихне.

— Нещо ново по радиостанцията?

— Честотите са сменени заради бурята. Луис успя да се свърже с Чикаго преди малко, а с Браунсвил, който е само на стотина километра от тук, не можа. — Ред направи пауза и се усмихна: — Косата ти е невъобразимо рошава, погрижи се за себе си.

— Ти също не изглеждаш по-добре.

Мег се молеше разбирателството, възцарило се помежду им, никога да не изчезва. Копнееше да го гледа, да му се усмихва, чувстваше се добре с него, черпейки сили от топлината и нежността му.

Радвам се, че си тук, скъпи, мислеше си тя. Не знам как бих се оправила без теб…

Така и не събра смелост да му каже на глас тези думи. Сведе поглед и се изправи.

— Ще отида да огледам контролното табло. Страхувам се да не изгори нещо. При този студ само това ни липсва.

— Смени си чорапите — посъветва я Ред и също стана.

— Да, бавачке!

— Мег! — Той сложи ръце на кръста й. Тя се обърна към него в очакване. Опита се да прочете в очите му какво си мисли, но Ред само поклати глава: — Няма нищо, върши си работата.

След малко Моди отвори консерва с месо, защото някои от хората бяха огладнели. Кафе имаше в изобилие, а Ред донесе кутия с шоколади от самолета си. Той много обичаше шоколад и винаги си скриваше по няколко.

Събраха се в общия салон и насядаха по пода. За кратко време яденето щеше да разсее безпокойството им. Някой бе донесъл малък касетофон и, въпреки че хевиметълът подлудяваше Мег, личеше, че настроението й е приповдигнато. Тя седна до Джо на дивана и се опита да го накара да хапне. Джо беше твърде изтощен, чувстваше силни болки и постоянно се тревожеше за радиостанцията.

— Има кой да се грижи за нея — успокои го Мег. — Вярно, че ти си най-добрият, но все ще се оправим, бъди спокоен.

— Съжалявам, че не мога да помогна, госпожо Уърдингтън — промърмори Джо и се отпусна на възглавницата.

Тя отмести кичур коса паднал в очите му, като се опита да се залъже, че температурата му не е по-висока от нейната. Искаше да е сигурна, че правят всичко, което е по силите им, за да облекчат състоянието му. Но едва ли то щеше да е достатъчно. А той беше толкова млад. Защо беше напуснал семейството си? Сега можеше да стои на топло в бащината си ферма и да мисли за коли и момичета като връстниците си. Какво го беше довело тук?

Мег усети, че Ред е приковал поглед в нея, въпреки че беше седнал встрани. Тя се обърна към него и го погледна. Лицето му беше замислено и й се стори някак странно. Срещнал нейния поглед, Ред сведе очи.

— Знаеш ли какво най-много ми липсва от къщи? — попита той мъжа, седящ до него. — Жарта. Начинът, по който мирише скарата на Четвърти юли, точно преди да хвърлиш пържолата върху нея. Тук този мирис е по-различен.

— С голямо удоволствие бих излапал един стек — измляска събеседникът му. — Един ден за малко щях да подпаля апартамента си заради такова лакомство.

— На мен пък ми липсват плувните басейни — включи се друг.

— В цяла Аляска няма нито един открит плувен басейн.

— Готвенето на жена ми — заключи Джили, загледан с недоверие в лъжицата си, — ето какво ми липсва.

Мег го зяпна.

— Ти женен ли си?!

Джили я погледна изненадан не от въпроса, а от тона й. Тя се почувства неловко. Май никой не желаеше тя да се набърква в разговора. Съсредоточавайки вниманието си отново към лъжицата, Джили отвърна:

— Да, женен съм.

— Но… къде е тя? Защо не…

— Няма какво да работи тук през зимата. В момента и двамата събираме пари. Хвърлили сме око на една къщичка в Сан Фернандо и мислим до една година да я купим.

— Виждал съм тази къща — пошегува се някой. — Аз смятам да купя съседната до нея.

Те продължиха да разговарят за плановете си, за домовете си, за близките, които бяха оставили или бяха довели със себе си. Когато спомените ги натъжаваха, Ред вмъкваше по някоя шеговита реплика и даваше нова насока на разговора. Всички бяха забравили мъките си и се бяха потопили в спомените и мечтите. Мег също слушаше с интерес разказите на хората, с които бе работила две години. Чак сега ги виждаше в истинската им светлина. Струваха й се по-близки отвсякога. Шарк сподели как е бил изхвърлен от Уест Пойнт. Рийс им разказа как някога е работил в НАСА. Повечето от тях бяха женени, а останалите имаха приятелки. Главната причина да дойдат в Адинорак бяха парите, но личеше, че ги задържа и друго. Само много силен човек можеше да остави дом и роднини и да живее в полуизолация и лишения, за да припечели малко. Те съзнаваха това и вътрешно бяха доволни от себе си. Знаеха защо са тук и стоически понасяха несгодите. Имаше неудачници и хора с буен необуздан характер и независим дух. Хора, които не биха се подчинили на никаква власт. Само те можеха да оцелеят при тези сурови условия. Такива бяха и Ред, и Мег.

Дансър сложи ръка на рамото на Мег.

— Иди да хапнеш нещо. Аз ще наглеждам Джо.

— Сигурна ли си, че ще се справиш?

— Все ми е едно, дали ще седя тук, или някъде другаде. Дай ми чинията и аз ще го нахраня, като се събуди.

— Добре, благодаря ти.

Ред наблюдаваше как Мег излезе от стаята и се насили да не я последва. Нарочно бе седнал далече от нея и бе поддържал разговора, за да не й обръща прекалено внимание.

Заблуждавал съм се, че я познавам, мислеше си той. Мег Форест е единствената жена на света, която бих искал да опозная. Какви ли мисли се въртяха в главата й, какви чувства таеше в сърцето си, той не знаеше. В продължение на две години я беше изучавал, но явно тя имаше с какво още да го изненадва. Наблюдаваше я как се грижи за Джо, как слуша разказите на подчинените си и кима съчувствено, и се чудеше. Не, че не познаваше нежността, на която бе способна. Известни му бяха и проявите й на състрадание и в други критични моменти. Ала сега го разтърси слабостта, уязвимостта, която бе открил у нея. Лицето й беше бледо, изтощено, със сенки под очите. За първи път я виждаше толкова самотна и несигурна. Това донякъде го зарадва, защото бе намерил кътче в душата й, което би могъл да запълни с обич и грижи. Беше доволен, че има какво да й даде от себе си, че двамата толкова се разбираха и проявяваха толерантност.

В следващия момент Ред стана, пусна картонената си чиния в кошчето за боклук и се запъти към кухнята. На Мег не й беше нужно да се обръща, за да разбере, че той е влязъл. Тя забърсваше масата и събираше празните консервни кутии, опитвайки се да оправи бъркотията, която Моди беше оставила.

— Я виж ти! — възкликна Ред. — Първо медицинска сестра, сега пък домакиня. С какво друго ще ме изненадаш?

— Не можеш ли да смениш касетата? — оплака се Мег. — От тази музика ще ми се пръсне главата.

— Това е най-подходящата музика за момента. Кара кръвта да кипи и адреналинът да се покачва.

— Мисля, че адреналинът ми и така се е покачил. Нека да спрем касетофона и да предложим на хората да поспят.

— Може би си права — изсмя се Ред.

Тя го стрелна с поглед и се подпря на кухненската мивка.

— Понякога ти се чудя. Изправени сме пред такова изпитание — хората са ранени, страдат, не се знае кога ще можем да ядем отново, а ти се държиш сякаш си край лагерния огън. Нима е възможно човек да посреща опасностите с усмивка?

Ред скръсти ръце и отговори:

— Не знам. Талант, предполагам.

Тя поклати замислено глава.

— Днес осъзнах, че изобщо не познавам тези хора. Живях с тях цели две години, без да знам нищо за живота им. А ти си ги познавал много по-добре от мен.

— Просто имаме различен подход.

— Не, не е само това. Завърших курсовете по мениджмънт и знам как трябва да постъпя във всеки един момент. Но с тези хора изобщо не можах да се сближа. Не, че не знам как. Но съм безсилна.

— Слушай, Мег — заговори меко той, като направи опит да се усмихне. — Никак не е лесно да оцелееш в този суров мъжки свят, а ти го постигаш почти без проблеми.

— Ти си единственият мъж, който ме е харесвал заради самата мен…

— И който все още те харесва — продължи Ред с мек глас и с поглед, преливащ от нежност.

Разстоянието между тях беше не повече от метър и половина. Ако и двамата направеха по една крачка, щяха да се озоват в прегръдките си. Ред усещаше силата на привличането им, както чуваше музиката и гласовете откъм салона. Но се стегна и не предприе нищо. Защото знаеше, че и двамата няма да се задоволят само с прегръдка.

Мег се обърна и избърса ръцете си с някаква салфетка.

— Ще отида да сменя Луис на радиостанцията, та да може и той да хапне.

— Напълно безсмислено е да висиш на проклетата радиостанция. Дори да се свържеш с някой, какво? В това време дори хеликоптер не може да излети, та камо ли да кацне тук! Или ще повикаш флота? Едва ли татенцето ще се затича да те спасява!

— Баща ми не е във флота.

— Знам.

Мег хвърли салфетката в кошчето за боклук.

— Кажи ми, Ред. Защо го мразиш толкова? Та ти дори не си го виждал!

— Не го мразя. Мразя това, което е направил от теб. Накарал те е винаги да се стремиш да бъдеш най-добрата, да работиш без почивка и да гониш някакви главозамайващи стандарти.

Ред въздъхна. Имаше чувството, че всеки момент ще се случи нещо, а не бе сигурен дали наистина го желае.

В този момент вятърът заблъска с нова сила прозорците и чашите в мивката издрънчаха.

— Господи, как мразя този вятър! — процеди през зъби тя и тръгна към вратата.

— Разбира се, че го мразиш. Той е едно от малкото неща, които не можеш да контролираш.

Тя го удостои с хладен поглед и мина покрай него.

— Хей! — хвана я за ръката Ред и извади парче шоколад от джоба си. — Изяж това. Нощта ще бъде дълга. Имаш нужда от енергия.

Тя му хвърли още един поглед, но взе шоколада и излезе от кухнята.

Осма глава

Ред коленичи до Дансър, която държеше главата на Джо в скута си и галеше косата му.

— Как е той?

— Отпусна се. Джили му даде нещо.

Цялата сграда бе утихнала. Осветлението беше слабо и тези, които можеха, вече бяха заспали. Моди седеше до бюрото с клюмнала на гърдите глава и силно хъркаше. Дори Джили се бе унесъл. Мег не се бе появявала от часове.

Дансър проследи погледа на Ред и се усмихна:

— Тази жена направо ти разказа играта, нали?

Той погледна небрежно чашата си с кафе.

— Не разбирам за какво говориш.

— Направи голяма грешка, че се върна тук. Една жена хване ли те веднъж в примката, най-лошото, което можеш да направиш, е да й дадеш шанс да я затегне около врата ти.

— Не се съмнявам, че си права.

— Разбира се, че съм права. Е, как вървят нещата между вас двамата?

Ред се усмихна неловко.

— Излишен въпрос…

— Напротив! Живял си с нея година и половина. Не може да не се е случило нещо сега, когато отново сте заедно.

— Случиха се много неща…

— Е?

— Кажи ми, Дансър, защо вие жените първо си харесвате един мъж, омъжвате се за него и после всячески се стараете да го промените? Защо просто не си търсите мъже по ваш вкус, още преди да сте се обвързали?

— Бих попитала същото и вас, мъжете. Никой не се жени за момичето, което обича.

— Не е така — поклати глава Ред. — Всъщност не знам. И Мег мислеше по този начин. Искаше да стана пилот в гражданската авиация или инструктор на летци. Пълни глупости! Та нали, ако съм желал това, бих останал в Арканзас. В началото се опитвах да споря с нея, но беше безсмислено. Затова си тръгнах.

— Тя е искала просто да се установиш някъде. Всички жени се борят да имат дом.

Ред се изненада. Досега не беше мислил за Мег от тази гледна точка. Автоматично поклати глава.

— Не, друга е причината. Тя не мисли по този начин.

— Разбира се, че мисли точно така — нетърпеливо заключи Дансър. — Всяка жена го иска. Иначе защо ще се омъжваме? Господ ми е свидетел, вас ви бива за съвсем малко неща. Но когато жената реши да създаде свой дом, тя веднага си намира мъж, който да й го построи.

— Да, но Мег не е намерила подходящия мъж. — Той се изправи. — Довиждане, Дансър.

Отиде да допълни чашата си с кафе. Минавайки край стаята за радиовръзка, той се поспря замислено. Луис беше заспал, а Мег още не бе дошла да го събуди. Сигурно и тя вече спеше. Ред не трябваше да я тормози. Той взе спалния си чувал и започна да го разстила на пода. После изведнъж промени решението си и се промъкна тихо до стаята за радиовръзка.

Отвори вратата. Тя седеше на бюрото, отпуснала глава върху ръцете си. Косата й се бе разпиляла върху раменете и закриваше лицето й. Но не беше заспала. Изправи се веднага, щом го усети да влиза.

— Донесох ти нещо — каза той и подаде чашата с кафе.

— Благодаря. — Гласът й беше дрезгав, а лицето — уморено. Тя пое чашата.

— И това. — Ред хвърли спалния чувал в ъгъла. — Полегни си малко, аз ще наглеждам радиостанцията.

Мег направи кисела гримаса, след като отпи от кафето.

— Какво има в това кафе? Мирише на бърбън.

— Точно предположение. Донесох ти малък подарък от „Блу Джей“ следобед. Допреди малко бях забравил за него.

— Ужасен е на вкус с кафето.

— Знам. Но ще ти даде сила за през нощта.

— Какво става оттатък?

— Почти всички спят. Температурата каква е?

Мег погледна термометъра.

— Минус четиридесет и пет градуса.

Ред направи горчива гримаса.

— Пропадна ми планът!

— Какъв план?

— Мислех да се поразходя на лунна светлина.

Тя се засмя въпреки умората си.

— Няма никаква луна, какви ги говориш?

Ред се приближи до прозореца.

— Нещо ново по радиостанцията?

— Свързах се с Литъл Крийк преди малко, но те са в същото окаяно положение. От метеорологичната служба няма и следа в ефира.

— Хубавите неща стават бавно. — Той се облегна на перваза и впери поглед към прозореца, сякаш искаше да види какво става навън.

— Знаеш ли — каза замислено Ред. — Ако успея да мина над облаците…

— Не — отсече Мег, завъртайки стола си.

— Нямам предвид сега, а когато вятърът поутихне.

— Вятърът ще утихне тук, но кой знае какво е положението на тридесетина километра. Запознат си с промените в металите при такава температура, нали?

— Стига, Мег! По-добре от теб знам на какво би издържал самолетът ми. Летял съм и при по-ниски температури.

— И двигателят ти отказа!

— Да, но после пак го стартирах.

— Забрави го, Ред! — Ръката й стисна чашата и внезапно умората я напусна. — Това не е разрешение, така че просто го забрави!

Той се обърна отново към прозореца, без да отговори. Мег отпи от кафето, като се надяваше, че бърбънът ще отпусне изтерзаното й тяло. Но не се получи. Ефектът беше обратен. Изобщо не трябваше да опитва, но да се спори с Ред беше безполезно. Той правеше това, което му харесва, без значение какво мисли тя. Нямаше никакво влияние над него.

— Спомняш ли си някога да не сме се карали — попита Мег с уж безразличен тон.

Той се обърна към нея.

— Не знам. Но си спомням, че първия път като те свалих от самолета, почти не можеше да говориш от уплаха.

— Ти пилотираше като луд! Мислех, че ще ни убиеш и двамата.

— А ти се мъчеше да се правиш на толкова компетентна по всички въпроси, че не устоях на изкушението да те поразтърся малко.

— Наистина го постигна.

И то не само веднъж. Дванадесет часа след като пристигнаха тук и докоснаха твърдата земя, тя лежеше в прегръдките му и всичко й изглеждаше съвсем нормално. След шест седмици в безкрайни спорове той бе стиснал лицето й между дланите си и й бе предложил да се омъжи за него. Какво друго можеше да направи, освен да приеме.

— Между другото съм забелязал — констатира Ред, приближавайки се към нея, — че споровете те мобилизират.

— Но не влияят добре на брака ни.

Той отпи от нейното кафе.

— Поне не хванахме язва през това време.

— Велика философия! Запазете здравето си, а бракът да върви по дяволите!

Очите му бяха кротки и спокойни, когато седна до нея на бюрото. Най-прекрасните очи на света! Не я съдеха, не я обвиняваха, просто я гледаха. Тя извърна глава.

— Не мога да се примиря, Ред. Искам да кажа, че не съм свикнала да губя каквото и да било.

— Знам. Аз също.

— Всичко тръгна против очакванията ми.

— А какво очакваше? — погледна я с любопитство той.

Мег помисли за секунда, но не можа да намери точен отговор:

— Трудно е да го определя… Никога не съм се замисляла сериозно. Докато живеех при родителите си всичко изглеждаше толкова естествено. Коктейл в шест, вечеря в осем…

Той премигна.

— Никакъв секс на пода в пералното помещение, нали?

Тя трябваше да е много изтощена, защото само се засмя.

— Точно така. Майка ми сигурно не е счупила нито една чиния през живота си.

— Докато ти унищожи цял сервиз в продължение на две седмици.

За момент Мег стана сериозна.

— А какво очакваше, Ред?

— Луд секс на пода в пералното помещение — отвърна веднага той. После погледна тавана, сякаш отговорът беше написан там: — Никога не съм мислил, че ще се оженя.

— Аз също.

— Може би и аз като повечето мъже съм искал да имам дом, в който да се върна и да знам, че някой ме чака. — Сянка покри лицето му, защото му бе трудно да спомене за другото, което тя не му бе дала.

Мег въздъхна.

— Грешката ни е, че действаме необмислено, и тогава, и сега. Ако поне за минута бяхме поразсъждавали, изобщо нямаше да се стигне до брак. Нито един от нас не е имал представа какво значи да си женен.

— Може би сами усложняваме нещата. Може би бракът не е нищо повече от… — усмихна се той и остави чашата на бюрото — … от пиене от една чаша. — После се изправи и потупа Мег по рамото. — Иди да поспиш. Аз ще се погрижа за всичко.

— Благодаря, но не мога да заспя. Отивам да проверя някои устройства и ще се върна. По-добре ти поспи.

Тя стана и влезе в общия салон, като се стараеше да не събуди спящите. Дансър бе задрямала с главата на Джо в скута си. Сънят и на двамата изглеждаше спокоен. Няколко души бяха будни и кимнаха на Мег. Някои дори й се усмихнаха.

Защо трябваше да се случи бедствие, помисли си тя, и чак тогава хората да се сплотят?

Дали сближаването между нея и Ред последните няколко часа бе също резултат от бедствието?

Тя напусна салона и топлото фоайе, където хората се бяха наместили и тръгна по дългия коридор. Температурата тук бе много по-ниска, а светлината едва мъждукаше. Почувства се по-добре. Нуждаеше се да остане сама — може би студът щеше да избистри мислите й. Даде си сметка колко объркани и едновременно с това прости бяха отношенията им с Ред. Тя добре бе преценила мястото, което заемаше в неговия живот. Не бяха крили нищо един от друг. Никога не се вдетиняваха и не се преструваха. Мег ценеше искреността в тяхната връзка. Струваше си да се поддържат такива отношения. Но достатъчни ли бяха да изградят един брак?

Без да усети, тя стигна края на коридора. Пред нея беше голямата метална врата, водеща към машинното отделение. Извади ключа, отключи я и слезе надолу по стълбите. Вътре беше топло и тихото бръмчене на машините придаваше своеобразен уют и успокояваше душата. Сякаш се бе озовала в съвсем друг свят. Може би затова толкова обичаше да стои тук. Защото в тази стая, сама с машините, се чувстваше сигурна, способна и силна.

Пое дълбоко дъх и се подпря на една тръба, като се опита да усети движението на парата вътре. Защо ли си блъскаше главата да тълкува мислите на този или онзи? Дали не се залъгваше, че като разбере защо бракът им с Ред не е потръгнал, ще може да промени нещо? Не беше ли твърде късно? Защото бракът не е нещо, което да задраскаш с лека ръка и да започнеш отначало, когато пожелаеш. Не и след толкова грешки. Едва сега бе започнала да осъзнава колко бяха грешили. Можеше да напише цял роман на тази тема. Различаваха се толкова много — в разбиранията си, в ценностите, които уважаваха, в начина на живот… Бяха като два полюса. Тя даваше всичко, за да замине оттук, а на него изобщо не му се тръгваше. Тотално разминаване. А може би беше така, защото рядко имаха шанс да споделят мислите си.

Къде беше сгрешила? В пререканията, в нестабилността, в самотата, която изпитваше, когато я бе изоставил? Или в отчаяната страст, която я изгаряше, когато бе близо до него? Беше преживяла и несгоди, и хубави мигове, и го бе обичала толкова много. За благодарност той я бе напуснал. Беше си тръгнал, преди тя да е готова да го пусне. Никой не се бе отнесъл така с нея, затова не можеше да му прости. На всичко отгоре сега се бе върнал и цялото му поведение показваше, че я моли за прошка.

— О, Ред — прошепна тя, — каква бъркотия!

Отдели се от тръбата и огледа гордо стаята. Отново й стана мъчно за всичко, с което й предстоеше да се раздели. Това място наистина щеше да й липсва. Тук бе направила най-добрите си изобретения. Тук имаше свободата, за която във Вашингтон само беше мечтала. Замисли се как би се върнала на работа в столицата. В стерилните лаборатории, сред хората със скъпи костюми и гнетящата бюрокрация.

Истината беше, че тази обстановка не й подхождаше и затова се бе озовала накрай света.

Господи, помисли си тя, и аз май полудявам като всички останали. Това място започва да ми харесва!

А колко ясен беше животът й до тази сутрин! Знаеше точно какво иска и къде отива. А сега… Дори бръмченето на машините, най-приятното нещо за нея от доста време насам, изглеждаше променено. Истината беше друга. Смисълът на живота й бе заключен горе в стаята за радиовръзка и беше извън нейния обсег.

— Какъв е смисълът да се измъчвам? Той никога няма да се промени! — прошепна тя.

Но тя го обичаше. Сляпо и отчаяно, както го бе обичала от самото начало на запознанството им. Обичаше мъжа, който я бе любил в склада на „Блу Джей“, който бе помогнал на тридесетина уплашени човешки същества и ги бе накарал за момент да забравят мъките си. Обичаше този, който успяваше да укроти гнева й с парче шоколад. Обичаше го, дори когато й говореше с груби думи и я нараняваше. Обичаше го ожесточено и отчаяно и знаеше, че нищо не е в състояние да й попречи да го обича.

Когато се върна в общата стая, Луис и Джили бяха будни. Тя се информира за състоянието на другите, което не се бе променило. Луис изяви желание да дежури на радиостанцията, но Мег отказа. Влезе в стаята за радиовръзка и затвори вратата зад себе си.

Ред беше постлал спалния чувал на пода и седеше върху него, подпрян на стената. Съдържанието на кутията му за лични вещи беше разхвърляно по земята, а в ръцете си държеше тяхна снимка. Не беше нужно да го поглежда, за да разбере за какво си мисли. Със сигурност същото, за което и тя.

Той остави снимката обратно в кутията и се усмихна.

— Проверяваш ли ме?

— Може и така да се каже.

— Да не си се съмнявала, че ще изоставя поста? — Той посочи радиостанцията и продължи: — Нищо ново. Сигурно всички спят.

Те се спогледаха и сърцето на Мег ускори ритъм.

— За какво си мислеше?

— Истината ли искаш да чуеш?

— Да.

Той отпусна глава до стената и се усмихна неловко.

— Звучи малко налудничаво след всичко, което се случи днес… Мислех си колко е нежна и тънка талията ти, колко мека като коприна кожа имаш… Копнеех да погаля бедрата ти… Налудничаво! Нали ти казах.

Ред беше закачил фланелката си на закачалката и гледаше към заледения прозорец. Мег притисна силно вратата и я заключи. Свали през глава пуловера си. На стайната температура кожата й настръхна. Тя се приближи и коленичи до него. Ръцете му се плъзнаха по гърба й. Очите му не изпускаха нейните.

— Скъпа, дали отново не правим грешка?

— Вероятно.

Тя обви ръце около врата му и опря чело о неговото. Всичко, което виждаше, бяха очите му. Прокара пръсти под яката и пое дълбоко въздух, щом усети неговите ръце върху гърдите си.

— Ред — прошепна тя, — съблечи се…

Той запремига в престорена изненада.

— Всичките дрехи ли?

— До последния чорап.

Останали голи, те се прегърнаха и сляха устни. Ред я галеше бавно и нежно. Мег легна по гръб и се наслади на удоволствието, когато неговите устни срещнаха гърдите й. Той продължаваше да я целува навсякъде… Целувките му я възпламеняваха. Колко хубаво беше, че е омъжена за този мъж! Хубаво беше, защото той я познаваше най-добре, знаеше къде да я докосне, как да я възбуди…

Мег зарови пръсти в косата му и проникна с езика си дълбоко в неговата уста. После ръцете й се плъзнаха по гърба му, широк и мускулест, по бицепсите и по леко окосмения му гръден кош. Той си пое дълбоко въздух, когато Мег се спусна надолу. Зарадва се, че бе предизвикала приятни усещания у него, защото и тя се чувстваше прекрасно. Познаваше неговото тяло в най-малки подробности и изпитваше невероятно удоволствие да го изследва.

Устните им отново се сляха, езиците им се срещнаха, пропускайки енергията и насладата от едното тяло в другото. Мег придвижи ръце надолу, към кръста, към хълбока, към бедрата му. Разтърси я приятна тръпка, когато усети надигналата се топлина ниско под корема му. Тя изправи глава, за да вижда очите му, и обви крака около него. Лицето му пламтеше. Мег почувства парещия му дъх. Задъхваше се от удоволствие. Той хвана бедрата й с ръце, намести я под себе си и бавно проникна в нея.

Тя затаи дъх. Усещането беше главозамайващо. Пръстите му стискаха бедрата й, тласъците се засилваха. Обичаше да го чувства в себе си, а още по-приятно й стана, когато ускори ритъм. Тялото й потръпна конвулсивно. Насладата беше силна и зашеметяваща.

Той докосна с устни ухото й и прошепна:

— Как си?

Мег не можа да отговори, а само се усмихна леко. Ред галеше ту гърба, ту бедрата й, като я притискаше силно към себе си. Изпаднала в екстаз, тя впи пръсти в раменете му. Той направи няколко последни движения, потръпна и отпусна тялото си върху нейното.

Останаха така, слети, с горещи, лепкави тела. Не се движеха, не се целуваха, само се гледаха и се наслаждаваха на мига. И двамата искаха да го запечатат завинаги в паметта си. Не бяха нужни думи, защото очите им казваха всичко. Чувстваха се като едно цяло, като два магнита, държани далече един от друг. Веднъж събрани, нищо не бе в състояние да ги раздели.

Той прокара пръсти през косата й, взе един кичур и погали лицето си с него. От очите му струеше нежност. Тя се почувства безпомощна, както винаги, в прегръдките му. Как бе дръзнала да мисли, че може да живее без него? Без Ред тя би била като сянка на това, което бе в действителност. Нима би могла да живее без любовта му, без ласките му? Не беше възможно и тя много добре го знаеше. Затова бе толкова трудно да се реши да го напусне.

Мег опря длан на гърдите му. Душата я болеше от всичко, което бе таила и което искаше да му каже. Терзанията си, самотния си живот, безрадостното сиво ежедневие…

— Ред — прошепна тя, — това, за което говореше, не е лед, а страх.

— От какво, скъпа? — Той нежно отметна кичура коса. — От какво се страхуваш?

Мег скри лице в рамото му.

— Страхувам се от любовта си към теб. Толкова искам да останеш, че се боя да не те загубя.

Той я прегърна силно.

— Ти повече никога не ме качи на самолета си — продължи тя. — Сякаш бе затворил душата си за мен. Отблъсна ме и това ме отчая.

— Аз също се страхувах — промълви Ред след кратка пауза.

Тя изтри сълзите си.

— О, Ред! Какво ще правим занапред?

Устните му докоснаха пръстите й един по един.

Прегърна я силно и нищо не отговори. Тя също замълча.

Девета глава

Когато стана да угаси светлината, Ред помисли, че Мег е заспала. Тя лежеше настрани и косата й наполовина закриваше лицето. Спалният чувал покриваше само част от тялото й. Ред остана за момент загледан в нея, възхищавайки се на красотата й. Ръцете й издаваха сила. Много рядко прибягваше до помощта на мъже. Ред неведнъж се бе чудил как е възможно да се справя сама. Не можеше да повярва, че замалко щеше да я изгуби, но в същото време не бе наясно как да я задържи.

Облече си ризата и се мушна до нея в спалния чувал, прегръщайки я нежно. Вятърът беше утихнал. Бурята отминаваше. Може би щяха да останат тук още някой и друг ден, но и двамата знаеха, че това няма да продължи вечно. За малко бе решил, че нещата са се променили, но всъщност се бе променил единствено начинът, по който се чувстваше — по-празен, по-страдащ и по-уплашен отвсякога. От самото начало му беше ясно, че няма да може да му прости. Още щом я видя да излиза на пистата в Джуно, размахвайки куфарчето си, разбра, че никога няма да успее да подчини изцяло подобна личност на волята си.

В нощта, когато я напусна, знаеше, че всичко е свършило. Но въпреки това гореше от желание да се върне при нея. Бореше се със самия себе си, докато не получи предложението й за развод и тогава се напи до умопомрачение. Помъчи се да се убеди, че тяхното не е било брак, а война. Тогава реши да започне всичко отначало.

Знаеше колко много бяха грешали. Цели шест месеца бе броил и обмислял грешките. Бе наричал себе си „глупак“, а нея с още по-лоши квалификации. И двамата се бяха оказали своенравни егоисти. Като пощръклели коне — всеки с все сила теглеше впряга към себе си.

И сега нищо не беше се променило. Тя щеше да си тръгне при първа възможност. Как можеше да я накара да остане? На нея й беше по-добре във Вашингтон, а на него тук. Още не беше готов да й отдаде себе си, а тя едва ли разбираше от какво има нужда той. Нямаше изход от тази ситуация. Нещата в момента бяха много по-объркани, отколкото преди месец или година.

— Ред — промълви тихо тя.

Той я погледна, като се запита колко ли време го беше наблюдавала. Стаята се осветяваше единствено от индикаторите на радиостанцията, но Ред ясно виждаше очите й — сияйни и смирени. Кожата й беше с цвета на бледа луна. Той никога не бе й казвал колко е красива.

— Заспивай — прошепна й, като я погали по косата. — Изморена си.

— Не мога да заспя. Ти също.

Той се усмихна в тъмното.

— Аз съм мъж. Трябва да бдя.

— Това са пълни глупости!

Мег се опита да седне, но срещна съпротивата на ръцете му.

— Стой тук! Всичко е наред. Никой няма нужда от теб.

— Съмнявам се — промърмори тя, но се отпусна, постави ръка на голия му хълбок и пъхна крак между неговите. Чувстваше се прекрасно така.

— Защо не спиш? — попита Ред, но после съжали, че е задал въпроса.

Мег се поколеба, преди да отговори. Гласът й беше несигурен и малко напрегнат.

— Чудих се дали някога пак ще се любим.

Ред се извъртя така, че да вижда добре лицето й.

— Меган, искам да те попитам нещо. Но ще ми отговориш честно! Когато се омъжи за мен, очакваше ли да се установим на едно място…

— Какво?

— Дали очакваше коктейли в шест, вечеря в осем?

Тя поклати глава.

— Ти по-добре знаеш…

— Не, Мег! Стигнах до заключението, че и двамата не знаем най-важното един за друг. Затова ми кажи, какво очакваше от мен?

Мег премигна с очи и плъзна ръка по рамото му.

— Но може би… да се установим на някое сигурно място. Място, до което бурите не могат да достигнат.

— А аз на всичко отгоре докарах бурята до прага.

За втори път тя поклати глава.

— Не е така! Само когато съм с теб, се чувствам сигурна, Ред. Ти си единственият мъж, в когото вярвам.

Той веднага си призна, че също се е чувствал сигурен с нея. Но защо го осъзнаваше толкова късно?

— А сега ти отговори на моя въпрос. — Тя докосна с пръсти миглите му. Беше странно приятно, сякаш пеперуда бе кацнала на клепача му и пърхаше с крила.

— Кой въпрос? — усмихна се той.

— Ще се любим ли някога пак?

Ред отмести крака й, после я придърпа към себе си.

— Понякога — промълви Мег, обгръщайки го с ръце, — животът е толкова прост!

Отново започнаха да се любят.

Телата им се топяха от страст и предчувствие за нови наслади. Кръвта закипя във вените им. Топлината ги изгаряше. Той я целуна по челото, после по страната…

— Казвал ли съм ти някога как се чувствам, когато съм вътре в теб?

— Изпълваш се с нежност — прошепна тя.

— Всеки път удоволствието все повече нараства.

Ръцете й шареха по тялото му и разпалваха огъня в него. Търсеха бедрата, гърдите, врата му…

Ред се повдигна на лакти, за да я вижда. Очите й блестяха, а чертите й бяха толкова одухотворени. Изражението й отразяваше изпитваното удоволствие. Мислеха за едно и също, чувстваха се като едно цяло. Сърцата им биеха в единен ритъм и изпълваха с живот слетите им тела. Ред усещаше всяка тръпка, която преминаваше през тялото й, и когато самият той започна да потръпва, разбра, че е изгубен из дълбините на нейната душа. Мислите му, желанията му, тайните му, слабостта му, цялото му същество се бе удавило някъде дълбоко в нея, бе станало част от нея.

Те се отпуснаха върху спалния чувал, прегърнати. Дишаха тежко, а устните им бяха на сантиметри.

— Обичам те, Ред — промълви тя.

— Знам. — Той пое дълбоко въздух обзет едновременно от радост и отчаяние. — Опитах се да спра да те обичам, но Господ ми е свидетел, не можах.

Мег погали нежно устните му.

— Знам.

Ръката й се плъзна по лицето и обви врата му. Тя затвори очи. Но мина доста време, докато заспа.

Малко след нея сънят плени и него в мрежите си.

От радиостанцията се чу пращене, но то не смути покоя им.

Мег сънуваше безбрежен океан, който плахо и нежно разстилаше вълни по брега. Седефенобели пясъци се трупаха в дюни и кристалночисти води мокреха стъпалата й. Палещите лъчи на слънцето галеха кожата й и тя, дори насън, бе заслепена от оранжевото сияние. Ред лежеше до нея. Тялото му, намазано с кокосово масло, блестеше меко. Мег усещаше дишането му, бавно и спокойно. И двамата бяха голи. Голи, на брега на необитаем остров. Всичко беше толкова прекрасно, толкова приказно…

В следващия момент тя се събуди. Стана и се засуети из стаята докато осъзнае, че звукът, който я беше събудил, идваше от радиостанцията. Грабна микрофона и натисна копчето на предавателя.

— Да, база Адинорак! Повторете! Приемам!

Гласът отново прозвуча и на нея й се стори, че чува ангел спасител.

— Адинорак, тук е Биксби-1. Чувате ли ме? Приемам.

— Да! — почти извика тя. — Чуваме ви. Какво става при вас?

Ред също бе станал и в момента обуваше панталоните си. Тя се облегна на стола и отметна кичура коса, паднал в очите й. Внезапно й бе прималяло от вълнение.

— И тук е като навсякъде. Бурята ни свари съвсем неподготвени. Ние получавахме вашите сигнали, но предавателят ни не работеше. Как е времето при вас?

— По-спокойно — отговори Мег. Сърцето й биеше лудо. Беше много развълнувана. Струваше й се направо невероятно да чува човешки глас от „нищото“. — Пострадаха доста хора. Имате ли въздушен транспорт в действие?

— За Бога, госпожо! От хеликоптера ни остана само купчина желязо! Ние се надявахме на вас!

Последните думи пронизаха Мег като нож. Тайно се бе надявала да получи необходимата помощ от Биксби. Усети Ред зад себе си.

— Имаме много сериозно пострадали хора — решително наблегна тя. — Вие сте най-близката станция с медицински пункт. За колко време…

— Докторите са тук — прекъсна я операторът от другата страна, — но лошото е, че след двадесет и четири часа започваме евакуация. Клиниката ни работи на аварийно захранване. Медикаментите също са на привършване. Не можем да стоим повече тук. Свързахме се с управлението и получихме заповед за евакуация. Може би повече от седмица в станцията няма да има никой, така че ще преустановим връзката. Как ме разбрахте?

Мег светкавично взе решение. Самата ситуация го налагаше. Направи го, без да се замисли, без да преценява предимства и недостатъци. Това бе единственото възможно решение.

— Ние ще ви доставим електроенергия — каза тя. — Само чакайте… — Погледна към Ред, и неговият мозък работеше по въпроса.

— След около шест часа — реши той. — Не знаем в какво състояние са пистите.

— Шест часа — повтори Мег в микрофона. — Подгответе пистата за кацане и нека един доктор да дойде с нас. Ще се чуем пак. Край на връзката.

Тя изключи микрофона и се отпусна на стола. Чак след около десет секунди осъзна какво е направила. Беше подтикнала Ред да извърши полет, който категорично бе забранила само преди няколко часа. Полет твърде рискован, изходът, от който бе трудно предсказуем. Беше взела решение, без да се консултира с него, без да отчита развитието на бурята, без изобщо да има представа за атмосферните условия. Постъпила бе така, защото бе преценила, че можеха да спасят живота на много хора като осигурят електроенергия за клиниката в Биксби. Защото в такива случаи мисълта за собствения живот остава на заден план. Защото ако не беше тя, Ред със сигурност би го направил.

Един дълъг миг те се гледаха безмълвно. Тя се чувстваше виновна пред него и би дала всичко, за да разгадае мислите му.

— Преди да взема такова решение, аз бих погледнал първо радара. — После извъртя стола й към радарния екран. — Изглежда безопасно — продължи той след малко. — Разбира се, тази машинка не дава стопроцентови гаранции.

Тя преглътна.

— Какво имаш предвид?

— Апаратът не отчита куп неща.

— Искаш да кажеш, че радарът не върши кой знае каква работа.

— Да, така излиза — заяви Ред. — Разбира се, ако имаше нещо по-специално относно бурята, досега да се бяха обадили от управлението.

— Ами ако и те не знаят? — Мег го погледна несигурно. — Знаеш ли, последния път, когато действах така импулсивно, тъкмо се бях запознала с теб.

Той й хвърли поглед, придружен с усмивка:

— Даваш неуместен пример.

За момент тя отново изпита неотразимото му въздействие и се представи, че е гол под стегнатите джинси. Така, както се беше подпрял на бюрото, бицепсите му изпъкваха, а тъмните му къдрици се виеха по здравия врат. Очите му учудено проблеснаха под погледа й. Тя се помъчи да не мисли за него в този момент. Малко бе останало отново да се хвърли в прегръдките му.

Не, не можеше да го накара да излети. Не биваше да го излага на такъв риск. Сигурно имаше и друг начин да се преодолее тежкото положение и тя щеше да помисли. Въпросът не бе на живот и смърт. Ами ако Ред не беше тук, нямаше ли да намерят начин да спасят ранените? Ако този генератор не съществуваше, хората от Биксби също биха се справили. И накрая, ако предавателят на колегите им не беше проработил и никой не бе отговорил на зова им за помощ… Може би хората, които сега лежаха в общия салон и коридора, страдаха излишно. А някои дори можеха да умрат поради липса на бърза лекарска намеса. Медицинският център в Биксби щеше да бъде без захранване двадесет и четири часа и всички лекуващи се там също биха били изложени на опасност. Единственият въпрос, който трябваше да си зададе, беше при какви условия рискът би си струвал.

Ред се приближи до купа дрехи и си потърси обувките и чорапите. Тя почувства колко се бе развълнувал. Личеше по блясъка в очите му и по прилива на енергия.

— Колко души са нужни да качат генератора на самолета? — попита той ентусиазирано.

— Ти и аз ще се справим — отговори Мег, като се приближи.

— Добре. Ще ни трябва човек за снегорина. Може да се наложи да разчистим снега и пред хангара. Сигурно има преспи по пистата.

Внезапно я обхвана безпокойство.

— Май всичко това ти доставя удоволствие?

Ред пъхна глава във фланелката си и я предупреди:

— Не започвай отново, Мег!

— Няма как да не го забележа. — Тя чувстваше, че разговорът прераства в скандал, но не можеше да спре. Дали Ред не осъзнаваше какво предприема? Или просто последствията не го интересуваха? Мег грабна джинсите си и бързо ги обу. — Обожаваш да се излагаш на риск, нали?

— Чуваш ли се какво говориш, за Бога! Ти доброволно ми предложи, преди още да съм си обул панталоните!

— Нямах избор!

Той я хвана за раменете и я отстрани от пътя си.

— Точно така — каза и се наведе да вземе другата си обувка.

Тя усети как изпада в неконтролируемо положение. Обхвана я предишният страх, предишната несигурност и безпомощност. Още малко и щеше да даде воля на гнева си, а само преди малко бе мислила, че всичко това е вече минало.

— Добре — сухо изрече Мег. — Може би наистина нямах избор. Но дори и да имах, ти пак би постъпил по същия начин. Щом ти се отдава случай отново да летиш и да рискуваш, никога не би го пропуснал.

— По дяволите, стига си се палила? И двамата много добре знаем какво трябва да се направи. Имаш късмет, че съм тук.

— Не е в това проблемът.

— А в какво?

— Проблемът е, че ти дори не можеш да изчакаш. Колкото по-опасно става, толкова повече ти харесва. Дори не си даваш сметка…

— Разбира се, че ми харесва. Такава ми е работата. Да не мислиш, че го правя за пари? — Тя сви рамене и се опита да закопчае сутиена си, но Ред я хвана, извъртя я и го направи вместо нея.

— В момента говориш типично по женски. Не понасям, когато говориш така.

— Но аз съм жена — изкрещя Мег и го отблъсна. — Аз съм жената, която те обича, и не виждам защо не можеш да проумееш, че когато ти си във въздуха, аз също съм с теб. Когато излагаш на опасност себе си, заплашваш и мен! Когато рискуваш живота си, рискуваш и моя. И което най-много ме вбесява е — пое си тя дълбоко дъх, — че изобщо не ти пука!

Ред се втренчи в нея. През последните две години разговори като този бяха нещо съвсем обикновено. Не му правеха голямо впечатление гневните й думи и неоснователните обвинения. Може би си бе наложил да не се вслушва в тях. Страхуваше се от деня, в който трябваше да започне да се вслушва. И като че ли този ден бе дошъл.

След първия път, когато я беше любил, той вече не беше сам. Тя винаги присъстваше в сърцето му. Оттук нататък мислеше от позицията на двама, чувстваше за двама, преживяваше за двама. Мег винаги го съпътстваше в пилотската кабина, предупреждавайки го да внимава. Бе рамо до рамо с него на земята, съветвайки го да проверява всяко нещо по два пъти. Той се мъчеше да се съпротивлява на влиянието й в неговия живот и се мразеше за слабостта си. Правеше всичко по силите си, за да се освободи. И когато разбра, че няма да успее, просто я напусна.

Ред прокара пръсти през косата й и въздъхна. В главата му хаотично напираха най-различни мисли. Напрягаше ума си, за да разтълкува нейни отдавна казани думи, които бе складирал в паметта си. Но не можеше отведнъж. Трябваше му време. Почувства се зашеметен, объркан и несигурен.

— Мег — каза той, търсейки подходящия тон, така че тя да разбере и да му прости, — трудно ми е да обясня какво чувствам. През целия си живот съм имал някакъв стремеж. Нужда да се боря, да преодолявам трудностите, да се катеря нагоре и нагоре. Просто така съм устроен. Също както някои хора се раждат с различни по цвят очи или с една ръка по-дълга от другата. Затова трябва да продължавам напред. Не заради някой друг, а заради самия себе си. Не знам доколко съм прав. Осъзнавам, че е опасно, но не мога по друг начин. Също както и ти не можеш, без да раздаваш заповеди и да спориш. Скъпа — пристъпи той колебливо напред, — разбира се, че и аз се тревожа. Но нали…

— Ако ми кажеш, че мъжът на всяка цена трябва да направи каквото е намислил, ще те ударя!

Ред се усмихна тъжно.

— Нямаше да кажа това. Но работата ми е да летя и аз няма да се откажа. Ти се ядосваш, защото, когато съм горе, аз съм извън твоя контрол. Нещата започват да ти се изплъзват. Ето какво мразиш, а не факта, че летя, че обичам да летя. Знаеш ли, в основата на всичко е доверието. Ти никога не си ми имала доверие.

Мег пое дълбоко дъх, неспособна да отрони и дума.

Обвиненията му бяха толкова жестоки, толкова егоистични… но попадащи точно в целта. Той беше неин съпруг, мъжът, когото тя чувстваше част от самата нея, затова би трябвало непоколебимо да му вярва. Но как да има доверие в него, след като бе винаги на крачка от смъртта. А може би причината беше в нея. Може би се месеше твърде много в живота на хората или се заблуждаваше, че без нея светът не би бил същия. Толкова ли бе дребнава и мнителна? Отговорът й беше абсолютно прост и ясен.

— Този път ти вярвам. — После продължи, като обличаше пуловера си: — Защото и аз ще дойда с теб — подхвърли ризата му и понечи да излезе.

Ала преди да е прекрачила прага, Ред затръшна вратата и процеди:

— Какво каза?

— Мисля, че добре ме чу. Някой трябва да ти помогне за генератора.

— И ти ли тази! — отстъпи от вратата той, като все още се чудеше дали да се засмее, или да побеснее. — В никакъв случай!

— Тогава кой?

— Тази сграда е пълна с мъже…

— Но само двама от тях могат да се движат.

— Добре! — Той почти викаше. — Ще взема Джили!

— А какво ще се случи с всички, които се нуждаят от помощта му…

Ред не я остави да довърши. Не искаше да й дава време дори да си го помисли.

— Тогава Луис. Той е…

— Механик! По дяволите, Ред, аз съм най-добрият инженер тук и ти го знаеш. А дори и да не бях най-добрата, не бих поверила никому моята система…

— Разбира се — подигравателно я прекъсна той, като се плесна с ръка по челото. — Как можах да забравя? Та нали ти си единственият човек на света, който разбира от генератори.

Мег стисна зъби, докато обмисляше новата си реплика.

— Точно така — отвърна кратко тя и се насочи към вратата.

Ред я хвана за ръката и я стисна силно.

— По дяволите, Мег! Няма да те взема! Това не е следобедна развлекателна екскурзийка, а е…

Тя хладно го изгледа.

— Опасно начинание. Това ли искаш да кажеш? — После рязко освободи ръката си. — Мисля, че преди малко те убеждавах в същото.

Този път той не можа да я спре и Мег изхвърча навън.

Десета глава

Когато Мег влезе в общия салон, повечето хора бяха будни и се мотаеха насам-натам. Разбра, че е по-късно, отколкото бе предполагала. Към нея се насочиха любопитни погледи най-вече от страна на Дансър и Джили. При други обстоятелства Мег би се ядосала, но този път й стана криво. От доста време насам това беше първата нощ, прекарана в прегръдките на Ред. Да, прекарала бе нощта, любейки се със своя съпруг и изобщо не съжаляваше. Но имаше съмнения, че бе направила най-голямата грешка в живота си и, че това бе последната й нощ с него. Чувстваше се, сякаш той бе откраднал душата й и я бе захвърлил поругана. Тя му се бе отдала така, както никога досега, но нищо не бе се променило. Между тях бе спусната бариера, която той не желаеше да вдигне. Част от него никога нямаше да й принадлежи и от това най-много я болеше. Сега сърцето й кървеше разбито. Скоро болката й щеше да премине в гняв. Защото агресивността й помагаше да забрави мъката. Защото, въпреки всичко, което бяха преживели, Ред не можеше да я разбере.

За много неща той беше прав. През последните двадесет и четири часа тя научи истини, за които не бе предполагала. Но защо не разбираше, че не летенето, не дългите отсъствия, не страхът я притесняваха? Притесняваше я фактът, че не иска да ги сподели с нея. Защото колкото и близки да бяха, той не я допускаше в своя мъжки свят.

Дансър се ухили. Под очите й се бяха образували торбички, а около превръзката на главата й се виждаха синини от натъртванията. Но все пак лицето й си оставаше същото и личеше, че силите й се възвръщат.

— Добро утро, Мег — поздрави тя. — Добре ли спа?

Тези думи предизвикаха множество скрити усмивки. Мег знаеше, че на присъстващите им доставяше удоволствие да разнищват нейните проблеми, но не прие предизвикателството да се кара с тях.

— Проверихте ли какво става навън? — попита тя.

— Капаците на прозорците са замръзнали — уведоми я Рийс. — Успяхме да отворим няколко в задната част на сградата. От южна страна преспите са стигнали до покрива.

Мег кимна. Поне не бяха затрупани в сградата, което бе един от големите й страхове. Тя се приближи до Джили, който се бе надвесил над Джо.

— Как е той?

Джили я погледна разтревожен и изтощен от изживяното напрежение.

— Треската му премина. Но започна да кашля много лошо. Подозирам, че се разболява от пневмония. — После той сниши глас и продължи загрижено: — Виж, шефе, отдавна не съм практикувал тази работа и не знам дали това, което правя, е правилно. Още повече, че счупването на крайник е извън моята компетентност. Незабавно трябва да получи помощ.

Мег го потупа по ръката и се постара да изглежда спокойна.

— Скоро, скоро…

Не беше сигурна, дали изненадата по лицето на Джили беше вследствие на добрата новина, или поради потупването по ръката. Нима никога преди не го беше докосвала? Нито веднъж ли не бе похвалила работата му? Почувства се виновна и се зарече да поправи грешката си. Стисна ръката му и добави:

— Никога няма да забравим какво направи, Джили. Ще ти издействам допълнително възнаграждение за Коледа. Обещавам ти.

Джили стоеше безмълвен и тя отново заговори, но на по-висок глас.

— Моля всички да ме чуят! Свързахме се с Биксби и те обещаха да ни осигурят доктор. — От стаята се понесоха радостни възгласи и на Мег се наложи да вдигне ръка, за да ги успокои. — Единственият проблем е, че трябва ние да отидем да го вземем. Веднага, щом стане възможно, ще транспортираме тези от вас, които се нуждаят от спешна помощ. Ще ни е необходимо вашето съдействие. Рийс, би ли поел дежурството на радиостанцията за малко?

Рийс опипа превръзката на ранените си ребра и с готовност отвърна:

— Разбира се, шефе.

— Добре. Опитай се да събереш колкото може повече информация за времето и, ако можеш, се свържи с някои от къщите тук, в селището. Питай дали не се нуждаят от нещо и дали имат свободни хора да ни помогнат. Луис, ти изкарай снегорина! Дансър! — Мег почувства, че зад гърба й Ред я гледа скептично, но не се обърна. — Ти ела с мен!

Ред не помръдна от мястото си, докато не проследи с поглед излизането на двете жени.

— Е, ще се справиш ли? — тихо го попита Джили.

— Не знам — отговори кратко пилотът. Двамата мъже отстъпиха крачка назад, когато Рийс прекрачи прага на стаята за радиовръзка. Ред извади шапката си от задния джоб на джинсите, приглади нервно с ръка коса и я сложи.

— В Биксби свършва горивото и се нуждаят от генератор. Тя — врътна той глава към мястото, където бе изчезнала Мег — си е въобразила, че е единствената, която може да го инсталира.

— Права е — потвърди Джили.

Ред го погледна изненадано. Чувстваше се като предаден. Този поглед малко обърка събеседника му.

— Добре де, какъв е проблемът? Устройството е нейно дело и тя най-добре знае как да го задейства.

— Една жена няма работа във въздуха, особено при такъв полет!

— Ти да не си суеверен? — полюбопитства Джили с усмивка.

Ред кимна утвърдително.

— Вие двамата сте най-лудите човешки същества, които съм виждал — призна Джили. — Карате се, дори когато правите нещо по взаимно съгласие. Сега разбирам защо моят брак просъществува толкова дълго — защото съм далече от съпругата си. Както ми изглежда, и вие няма да останете задълго заедно. — Той се обърна назад, отдалечи се, но след няколко крачки спря. — Знаеш ли, не мога да повярвам, че ще го кажа, но жена ти ще ми липсва. Интересно как, без да искаш, понякога свикваш с хората.

— Да — промърмори Ред и се загледа след отдалечаващия се мъж.

Истината бе, че изобщо не чу последната му реплика. Това, което му направи впечатление, бяха думите „и вие няма да останете задълго заедно“. Нима всичко щеше да свърши така, както бе започнало? Със страст, фойерверки, гняв и противопоставяне? Нима не бяха научили нищо през последните две години?

Може би те двамата трябваше да живеят далече един от друг, за да се разбират. Също като Джили и неговата съпруга. В продължение на шест месеца си повтаряше това, живееше с тази мисъл, ако изобщо можеше да се каже, че живее. Защото животът му в този период бе едно очакване. Не можеше ли Мег да разбере какво му причинява? Да не би да си мислеше, че не желае да лети с нея само за да я ядоса? Този полет изискваше прилагане на всичките му умения. Кой знае дали щеше да се справи във въздуха? Кой знае в какво състояние ще бъде пистата в Биксби и изобщо ще стигнат ли дотам? Не разбираше ли тя, на какъв риск се подлага? Не разбираше ли, че той й отказва, не за да я отблъсне, а защото я обичаше? Защото тя бе единственото същество на света, което той не би си простил да загуби.

Но, дори без да иска, Ред я губеше. Губеше я, защото още от самото начало правеше всичко противно на нейните желания. Докога щяха да се отнасят така един към друг? Отговорът беше болезнено ясен. Докато на единия от двамата му омръзне.

В хангара беше адски студено. Облечена с дебело палто и ръкавици, Мег помогна на Джили да качат генератора в багажното отделение на самолета.

— Така е добре — каза тя, когато поставиха устройството на предварително избраното за целта място, и разтърка ръце. — Веднага, щом се приземим, ще ви се обадим по радиостанцията. Между другото, включи мониторите в апаратната и ако…

— Знам какво да направя — меко й напомни Джили.

Мег замълча. Разбира се, че знаеше. Точно това му беше работата. Тя се усмихна.

— Добре тогава. Всичко е в твои ръце.

В хангара бяха дошли всички, които можеха да ходят, за да ги изпратят. По лицата им се четеше вълнение и надежда. Стана й приятно, че хората разчитат на нея. Ред правеше последна проверка на самолета. Не беше говорил с нея, откакто излезе от стаята за радиовръзка. Пистата отпред беше разчистена, а от Биксби получиха съобщение, че пистата там също е готова за приземяване. Тя не чу информацията за времето, приета преди няколко минути, но Ред не изглеждаше разтревожен.

— Дансър! — извика Мег и се приближи към нея. — Не забравяй…

— Ти си също като майка ми — прекъсна я Дансър. — Списък ли искаш да ми оставиш?

Мег се усмихна. Около половин час беше ги инструктирала Моди какво да правят с ранените. Знаеше, че поверява нещата в сигурни ръце. Не им оставаше нищо друго, освен да тръгват.

— Ще те видя ли отново — попита Дансър малко разтревожена и, след като видя объркването в очите на Мег, продължи: — Не исках да прозвучи така, така… Видях, че не взимаш багажа си и предположих, че ще се върнеш.

Истината бе, че Мег изобщо не се сети за багажа си. Биксби беше по-близо до Джуно и може би нямаше смисъл да се връща отново тук. Бурята утихна и някои неща се бяха променили. Точно за този момент си бе мечтала вчера и ето, той дойде. Нищо не я задържаше повече тук.

— Не знам, Дансър — призна тя. — Ще се свържа с вас от Биксби и, ако се наложи, ще изпратя някого за багажа.

— Бъди добра и се върни! Не го изпускай отново!

Както винаги думите на Дансър я объркаха.

— Мисля, че се разбрахме по този въпрос — отсече Мег.

— За Бога, момиче! Постоянно ли трябва да те уча! Ще сгрешиш, ако го накараш да те гони. А ти правиш точно това. Остани тук и се бори!

Мег поклати глава и каза:

— Всичко свърши, Дансър.

— Не! Сега със сигурност знам, че трябва да се върнеш. Имаш да учиш много за мъжете и аз съм тази, която ще ти помогне. Още не си готова да се оправяш сама в този свят.

Мег искаше да се засмее, но в момента изобщо не й беше до смях. Тогава и двете жени усетиха леденостудената вълна, предизвикана от отварянето на големите железни врати на хангара. Мег отстъпи крачка назад и за първи път от двадесет и четири часа видя света навън.

Имаше мъгла и слънцето плахо се опитваше да пробие. От стрехите на покривите висяха ледени висулки. Пистата представляваше тесен коридор между преспите. Снегът, огрян на места от прокрадналите се слънчеви лъчи, блестеше като натрошени диаманти.

Мег запечата тази гледка в съзнанието си. Никъде по света светлината не вдъхваше толкова живот както в Аляска.

— Знаеш ли — промълви тя, — бях забравила, че понякога тук е толкова красиво!

Дансър стисна ръката й.

— Върни се!

В този момент дойде Ред и Мег се приготви за нова словесна атака.

— Не искам да идваш с мен — каза той.

Щеше да я нарани по-малко, ако я беше пронизал с нож. В съзнанието й изплуваха всички спомени свързани с него. Но те бяха пометени от жестоките думи „Не искам да идваш с мен“.

Когато проговори, гласът й бе пресипнал и груб.

— Знам!

И тя се насочи към самолета.

С три крачки Ред я настигна, хвана я за ръката и не я пусна, макар тя да опита да се освободи.

— Не можеш да ме спреш! От утре вече няма да ти създавам грижи, но днес няма да ме спреш.

— Знам това.

— Тогава ме пусни! Хората ни гледат.

— Не и преди да ме изслушаш.

Погледът му беше мрачен, а лицето напрегнато. В изражението му имаше нещо, което тя не бе забелязвала преди. Изглеждаше отчаян и уязвим — не бе го виждала такъв. Дори само заради това си струваше да спре и да го изслуша.

— Ти беше права — започна той. — Наистина исках да те държа далече от самолета, защото се страхувах от теб. Страхувах се да не ми отнемеш и последната свобода — във въздуха. Надявах се, че така ще ми остане нещо, с което да живея, ако се разделим. Но и ти постъпваше по същия начин, Мег. От самото начало и двамата гледахме да си осигурим резервни варианти, в случай, че връзката ни приключи. Ето какво ни плашеше най-много и това беше най-голямата ни грешка. — Той пусна ръката й. — Исках само да ти кажа, че не успях да се спася от теб. Ти винаги беше с мен, точно както част от мен беше винаги с теб. Не искам да те загубя, Мег!

Тя се почувства така, сякаш не й достигаше въздух. Не можеше да си поеме дъх от вълнение. Студът, хората наоколо и мъглата вече не съществуваха. Останал бе единствено Ред. Той чакаше. Никакви обещания, никакви бъдещи планове и предложения. Всичко беше толкова просто. Тя потърси погледа му и призна:

— Аз също не искам да те загубя, Ред!

Между тях вече нямаше нищо скрито. Тайните страхове и гневът бяха останали в миналото. И ако това не беше решение, то поне беше ново начало.

Ред я прегърна през раменете.

— Хайде да тръгваме. Имаме много работа.

Когато двамата заеха местата си, целият хангар се огласи от овациите на изпращачите. Мег махна с ръка за довиждане. Ред я наблюдаваше с лека усмивка, а след това се наведе над контролното табло.

Тя забеляза как той се превръща от нейния съпруг в пилота, който толкова я плашеше. Очите му шареха по уредите, а ръцете му превключваха копче след копче. Мег почувства как той се слива с машината — странна симбиоза, неразбираема дори за нея. Съсредоточил се бе в работата си, той не се интересуваше от нищо друго. Тази промяна малко я тревожеше, но едновременно с това я вълнуваше.

Самолетът са плъзна бавно по заснежената писта.

— Дръж се, скъпа — промърмори той. — Осемдесет процента от самолетните катастрофи стават или при излитане, или при кацане.

Двигателят изрева мощно и отстрани всичко сякаш започна да бяга назад. Мег се хвана здраво за ръчките на седалката. Правеше всичко възможно, да не затвори очи.

Като че ли минаваха през дълъг бял тунел. Когато видя края на пистата, тя едва не извика. Беше толкова близо, а те още не можеха да излетят. Затвори очи в очакване на ужасния сблъсък.

Ред изруга високо, а самолетът се разтресе, сякаш всеки миг щеше да избухне.

Това е краят, помисли си Мег.

Точно в този момент огромна сила я прикова към облегалката на седалката. Сърцето й щеше да се пръсне. Тя усети, че вече не допират снежната писта, а се издигат във въздуха. Когато отвори очи, всичко, което забеляза през прозорчето, беше мъглата.

— Извади си ноктите от крака ми — процеди Ред. — Пусна ми кръв.

Мег наведе поглед и забеляза, че инстинктивно бе впила нокти в бедрото му. С усилие тя отслаби хватката си. Преглътна тежко и проговори, като се опита гласът й да прозвучи спокойно.

— Какво беше това?

— Мисля, че се закачихме в заледена преспа. Искаш ли да надникнеш през прозореца дали крилото си е на мястото?

Тя почти се обърна да провери, когато чу смеха му.

— Пошегувах се, въздушна царице!

Самолетът бавно зави на деветдесет градуса, за да избегне насрещния вятър. Мег погледна през мъглата и едва забеляза покривите на къщите и голите почернели клони на дърветата.

— Не летим ли малко ниско?

Ред изправи кормилото.

— Започваш да ме подсещаш защо не обичам да качвам жени в самолета си.

Мег се опита да се отпусне, свали ръкавиците и разкопча палтото си. В кабината беше топло.

— Обзалагам се, че се чувстваш на седмото небе, защото можеш да вършиш нещо по-добре от мен.

— Мога да върша много неща по-добре от теб. Разбира се, случва се и ти да ме превъзхождаш понякога. Зависи от естеството на нещата.

Той рязко се наведе над някакъв уред, с което веднага привлече вниманието й.

— Какво става? — попита уплашено тя.

Ред се изправи спокойно, без да я поглежда.

— Знаеш ли? Откакто си тук, доста си се променила.

Мег продължаваше да зяпа уреда, без да забелязва нещо нередно. Замисли се за всичко, което й се бе случило през последните двадесет и четири часа.

— Да, възможно е — съгласи се тя. — Надявам се да е така.

— Мисля, че хората от Вашингтон, които те смятаха за тежък случай, сега ще вдигнат ръце от теб. Очаквам следващият ти договор да е за Сибир, ако не и за по-затънтено място.

Мег опроверга думите му като се намръщи.

— Как виждаш през тази мъгла? Знаеш ли накъде отиваме?

— Не е мъгла, скъпа, а сняг. Освен това още половин час няма да има нищо интересно за гледане.

Внезапно самолетът се наклони и потъна надолу. Тя помисли, че Ред ще й се скара, задето му отвлича вниманието. Но когато видя как хладнокръвно върна машината в предишното й положение, разбра, че той само играе по нервите й.

— Само няколко въздушни ями, дами и господа — съобщи той, сякаш говореше на въображаеми пасажери. — Няма причина да се тревожите.

Мег се облегна на седалката и пое дълбоко въздух. Ред се втренчи в нея:

— Не се тревожи, скъпа! Сърцето ми се къса като те гледам натъжена. А нали знаеш, когато един пилот е с разбито сърце, може да се случи какво ли не.

— Защо не изчакахме — рече тя. — Поне докато времето малко се оправи. За Бога, Ред, защо не ме спря?

Той се усмихна и я погали по коляното.

— Не си спомням нищо.

Мег отвърна на усмивката му.

— А аз изобщо не се притеснявам! — Тя искаше думите й да прозвучат на шега, но това беше самата истина. — Знам, че летя с най-добрия пилот. Само, че малко му завиждам.

— Да, забелязах.

Те отново си подариха по една усмивка. За Мег този миг бе един от най-приятните и тя сведе поглед.

— Може ли да ти кажа нещо?

— Да, стига да не ме учиш как да управлявам самолета.

— Ти винаги си бил моят герой, Ред — прошепна Мег и го погледна в очите. — Нямам предвид пилотските ти умения, с които обичаш да се изтъкваш, а теб самия и способността ти винаги да намираш изход. Съжалявам, че го признавам толкова късно.

За момент настъпи тишина. Той бе зареял поглед в безкрайното небе. После наруши тишината:

— Интересно! Винаги съм искал да ти кажа същото.

И двамата отново замълчаха. Чуваше се само ревът на моторите и свистенето на въздуха.

— Забелязала ли си, че хората тук са много странни? — подхвърли Ред небрежно. — Всички са саможиви, с голям инат и стават жестоки, когато е необходимо. Навярно само тази рядка порода отчаяни смелчаци и самотници могат да издържат на тежките условия. А може би тази пустош е единственото място, подходящо за тях. Аз съм такъв човек, Мег. Ти също. — Той й хвърли един поглед и продължи: — Няма да се чувстваш добре във Вашингтон, скъпа. Ти вече не принадлежиш на тамошния свят. Ако изобщо някога си принадлежала.

Сърцето й спря да бие. Тя го погледна в очите, подозирайки, че ще чуе нещо много важно. Да, въпросът беше изписан на лицето му. Само трябваше да го каже на глас. Нищо, че тя самата нямаше отговор. Изпита огромно желание да го чуе.

Самолетът отново се наклони и на Мег й се стори, че двигателят за момент спря. Ред насочи вниманието си към контролното табло и машината лека-полека се успокои, но все още се чувстваше, че нещо не е наред. Сърцето на Мег диво запрепуска в гърдите.

— И така — каза рязко Ред, с поглед насочен към уредите, — въпросът ми е следният. Имам един приятел, който ме навива да отваряме училище за летци. Естествено, това не значи, че ще се откажа от полетите и полярните маршрути. Поне не веднага или, ако го направя, няма да е завинаги. Така че ще ти запазя удоволствието да се оплакваш от мен, че те напускам от време на време. Но повечето нощи ще прекарвам вкъщи. Ти също не си свършила работата си в Адинорак. Затова ще се върнеш, нали? Взимаме си по две седмици за медения месец на Хаваите, а на връщане минаваме през шефа ти и му съобщаваш новината, че оставаш тук.

Мег го гледаше като замаяна. Трябваше да обмисли толкова неща, но да остане тук…

— Но аз мразя това място!

— Ти не знаеш какво мразиш. Ето в това е проблемът. В продължение на шест месеца си мислеше, че мразиш мен, но както виждаш, не е така. И двамата печелим достатъчно много пари, затова не е нужно да прекарваме зимата тук, ако не искаме. Избери си едно място и ще ти построя дом.

Тя остана без дъх.

— Но аз не знам дали в Карстън ще се съгласят. Трябва да говоря с тях. Отдавна съм решила да им кажа, че е нужна по-широка изпитателна програма… Ако не се съгласят, техен проблем. Достатъчно съм добра, да работя сама.

— Така ми харесваш, мила! Промени решението си за по-малко от тридесет минути.

Още преди да беше завършил, Ред я хвана за ръката и я издърпа от седалката.

— Ела да ме заместиш за минутка.

Докато се осъзнае, Мег се намери на пилотското място, а ръцете й държаха лоста за управление.

— Ето — показа й той, — сложи си ръцете тук и почувствай самолета! Поддържай височината!

— Ред, шегуваш ли се? — извика тя, но знаеше, че е сериозен, без дори да го е погледнала. После извърна очи към контролното табло. — Нещо става с този самолет.

— Или ударът при излитането е пробил дупка в резервоара, или имам повреда в уредите за измерване. Ако са уредите, много лесно ще го установя.

Той се плъзна от седалката и затърси някакъв инструмент под нея. Отчаяна, Мег се вгледа в контролното табло и установи местоположението им на екрана. Обхвана я паника:

— Ред, не знам как…

— Не е изобретена още машина, с която да не можеш да се справиш.

Дъхът му парна врата й, а гласът му беше мек като кадифе. Той сложи ръка на рамото й.

— Като дърпаш лоста към себе си, носът се издига. Като го бутнеш напред, носът пада. Опитай се да държиш самолета на същата височина и не се притеснявай! Много го издигаш и ще загубим скорост, а ти не искаш това, нали?

Мег преглътна трудно и кимна. Очите й бяха вперени в хоризонта. Ред пропълзя на пода под контролното табло.

— Какво… — Тя млъкна. Бяха попаднали във въздушна яма и хоризонтът започна бързо да се издига. Мег хвана здраво лоста, издърпа го към себе си и не след дълго успокои движението.

— Какво ли щеше да правиш без мен — пошегува се тя.

Гласът му прозвуча изпод таблото:

— Чувала ли си приказката „едно крило и една молитва“?

— Подиграваш ли ми се?

— Сега ми е паднало!

Хоризонтът отново се измести, но този път тя бе готова. Обхвана по-спокойно лоста и се справи със ситуацията.

— Ако ще катастрофираме, поне ще сме двамата.

— Още от началото планирах това.

Мег прехапа устни и се постара гласът й да бъде съвсем спокоен.

— А колкото до училището за летци… Ти никога не си приемал тази идея, Ред — осмели се тя да отдели поглед от контролното табло. — Ако го правиш заради мен, няма смисъл.

— Да, но има за мен! — Той подаде глава изпод уредите. — Не приемах тази идея само защото беше твоя. Защото ме караше да се чувствам изхабен. Но вече се примирявам. Наистина остаряваме, Мег, и трябва да помислим за бъдещето си. За деца. Искам и на тях да отделя време. Ще ми е нужно и малко време, през което няма да доказвам нищо на никого. Може би това е едно от предизвикателствата да остарееш. Няма пред кого да се доказваш.

В гърлото на Мег заседна буца.

— Нашите деца ще бъдат заплаха за обществото, Ред.

— Точно затова и двамата трябва да бдим над тях.

Линията на хоризонта застрашително се килна.

— Ред, какво става?

— Дръж стабилно лоста! — Гласът му беше мек, но Мег усети напрежението му. Сякаш се мъчеше да си поеме въздух.

— Какво става? Какво виждаш? Кажи ми, за Бога!

— Нищо не мога да ти кажа, докато караш самолета като каруца.

— Старая се, но не мога! — Тя положи огромни усилия да задържи самолета на едно ниво и накрая успя. — О, успях! Ред, ще ми кажеш ли сега какво става? Резервоарът ли е пробит?

Трябваше му малко време, за да отговори.

— Кажи ми първо дали се споразумяхме?

— Дали се споразумяхме? — повтори неразбиращо Мег. Паниката я завладяваше, но не й оставаше друго, освен да се бори. — За какво ми говориш, Ред?

— Ще останеш ли?

Резервоарът е, помисли си тя.

Ако не беше, досега отдавна да й е обяснил. Не можеше да повярва, че ще загинат тук, сред тази пустош.

Пое дълбоко въздух, после още веднъж, още веднъж… Съсредоточи се върху лоста за управление, като се опита да преодолее напрежението си.

— Един месец на Хаваите — отсече тя. — Чак тогава ще приема.

— Готово!

Той се изправи усмихнат. В ръцете си държеше парчета червена и жълта жица.

— Повредена връзка в уредите — информира я тържествено.

Мег не знаеше дали да се засмее, или да изкрещи. Ред застана пред нея, хвана я за раменете и разреши проблема с целувка.

— Добре дошла в моя свят, скъпа — каза нежно той и отмести кичур коса от лицето й. После се ухили. — А сега се махай от стола ми!

Изправен на студа, с ръце в джобовете, Ред стоеше на летището в Биксби и наблюдаваше как Мег надзирава разтоварването на генератора.

— Внимавайте! — извика тя на един от мъжете, който поемаше устройството от багажното отделение. — Това не е играчка!

Тя се втурна напред, изблъска мъжа настрани и застана на неговото място.

Ред си мислеше, че няма нещо по-красиво на света от Мег в момент на гневно вдъхновение. Или когато раздаваше заповеди, или когато се месеше там, където не й е работа. А най-прекрасното от всичко бе, че има пред себе си цял живот да й се наслаждава.

— Внимавайте, за Бога! По-високо! По-високо ви казвам!

Устройството внимателно бе пренесено на сигурно място. Когато всичко приключи, Мег се огледа и попита:

— Кой от вас е ортопедът? Къде е докторът, който ще се върне с нас? Предайте му да си стяга багажа и да бъде готов за тръгване след два часа!

Един мъж се приближи към нея и я изгледа заплашително.

— Коя е тази жена?

Ред се усмихна:

— Съпругата ми. Много обича да командва, нали?

И той гордо преметна ръка през раменете й.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.